Neříkejte, že mafie nabírá Hráče?

Když nevidí řetězy, věří, že jsou svobodní. — Míjena Adlofová

Více než cokoliv, budova Herního Centra připomínala výprodej, obklíčený zástupy zákazníků, kteří se zoufale snaží dostat dovnitř, pohánění naději na slevu.

Při pohledu na frontu, která se táhla jako nekonečný had až ke konci parkoviště, Záviš měl chuť se otočit na podpatku a vrátit se domů.

Muž, který stál na konci řady, si všiml jeho váhání a přátelsky mu pokynul. „Žádné strachy, příteli. Vypadá to hrůzostrašně, ale postupujeme rychle.“

„Opravdu?“ Záviš se na něj nevěřícně zadíval. „Co znamená rychle?“

„Stačí projít a člověk je venku. Tak rychle.“

„Prosím?“

Neznámý muž nevypadal jako vtipálek, ale nejspíš musel mít svérázný smysl pro humor. Byl to robustní vousáč s přívětivým pohledem, oblečený do modrých riflí a flanelové košile s kostkami. Kromě toho nosil obroučkové brýle, které dokreslovaly dobrácký dojem. Závišovi připomněl vedlejší postavu v televizním seriálu.

„Možná vypadám jako prosťáček,“ poznamenal Záviš, „ale počítat ještě umím. Ostatně,“ ukázal na leták, který držel neznámý v ruce, „nepíše se tam, že každý Hráč podstoupí důkladné vyšetření? To mi nepřijde jako popis procedury, kterou se dá prostě projít.“

Jeho slova vyvolala v kolemstojících pobavené veselí. Než si ale mohl gratulovat, že nesedl neznámému na lep, mladá žena s dredy a s krkem pokrytým modrým tetováním na něho mávla otráveným gestem.

„Prosím, zařaďte se a nedělejte chytráka. Támhle je východ, přesvědčte se sám.“

S myšlenkou, že odejít může kdykoliv, Záviš uposlechnul její radu, postavil se za vousáče a sledoval bránu s rudým blikajícím nápisem Východ. Odtud vycházel nekončící zástup lidí se zklamaným výrazem v obličeji.

„Tak co, lhal jsem?“ pochechtával se vousáč, kterému celá situace přišla zábavná a nijak se nezlobil na nedostatek důvěry, který mu Záviš projevil.

„Také jsem se chtěl vzdát,“ dodal, „ale tady kolegyně mi to rozmluvila.“

Kolegyní musel myslet mladou ženu s tetováním. Ta se neotočila, když o ní mluvil, a tak si Záviš mohl prohlédnout zbytek její krku a šíje. To, co považoval za bobra, byl kojenec v povijanu a pod ním nápis Moje Myšpulka. Na šátku pod bradou žena zřejmě nosila živou předlohu. Podle poodhrnutého trička se zdálo, že dítě se právě kojí.

„Nebylo by to tak zlé,“ poznamenala kysele, „kdyby se někteří idioti naučili prohrávat.“

Záviš by nevěděl, o čem mluví, kdyby se za něj nezařadila skupina, která vyšla z východu. Bylo to trio v kožených bundách, kožených botách a s krátkým vojenským sestřihem. Mladíci vyvolali rozruch, když nevybíravým způsobem předběhli několik slabších účastníků, bez ohledu na nadávky. Záviš je ignoroval a mladíci se zastavili za ním.

„Takových je tady plno,“ zašeptal vousáč. „Zkouší se dostat dovnitř pořád a pořád dokola. Slyšel jsem, že někteří tu stojí už po desáté.“

„Nějaký problém?“ zeptal se jeden z mladíků. I on měl tetování pod bradou. Místo kojence dával přednost smrtihlavovi ověnčenému vavřínovým věncem. „Nikde není psané, kolikrát můžeme dál.“

„To není,“ poznamenala žena kysele, „jen mi přijdete ubozí. Nebýt takových jako vy, mohla jsem být vevnitř.“

„Nebo jsi mohla zůstat doma a starat se o fracka,“ ušklíbl se mladík.

„Nevím o tom, že jsem ti dovolila mi tykat, nádhero,“ opáčila žena. Situace hrozila, že se rozvine v plnohodnotnou hádku. Záviš se proto rychle obrátil na vousáče.

„Oč tady jde?“ optal se. „Proč by se lidé chtěli zkoušet dostat dovnitř víc než jednou?“

„Protože nemůžeme přijít na ten trik,“ odpověděl mladík dřív, než se vousáč stačil nadechnout. „Ale myslíme, že už jsme blízko.“

„Jak blízko?“

Vousáč i žena s dítětem okamžitě projevili zájem.

„Ale no tak,“ ušklíbl se mladík. „Informace stojí peníze. Máte zájem koupit?“

„Kolik?“

„Deset tisíc.“

Mladík zamával svým telefonem. „Stačí zaplatit a všechno, co jsme nahráli, je vaše.“

„Jistě,“ odsekla žena. „Neuvidím nic, co jsem neviděla na internetu. Je to vždycky stejné.“

„Když nechceš, nekupuj. A co vy, pánové?“

Mladík se obrátil na vousáče a Záviše. „Dostanete slevu.“

Záviš odmítl, ale všiml si, že vousáč váhá.

„Neblázněte,“ domlouvala mu žena. „Každý ví, co se stane. Vejdete, projdete chodbou a jste venku. Nejste kompatibilní, nejste Hráč. Na letáku, co máte v ruce, to píšou jasně. Je zbytečné se pokoušet víc než jednou.“

„S dovolením.“

Aniž by ve skutečnosti čekal na souhlas, Záviš si půjčil vousáčův leták a znovu ho přeletěl.

Kompatibilita

V Herním Centru vyzkoušíme rychlou metodou vaši způsobilost.

Třebaže se naše technologie neustále zlepšuje, umíme v současnosti zpřístupnit Hru jen omezenému počtu zájemců.

„Vida,“ řekl Záviš. Představoval si, že Hra je dalším pokusem mezinárodních korporací, jak vyždímat občany, ale zde se pletl. Poptávka zjevně převyšovala nabídku.

„Pokud projdete chodbou a skončíte venku, pak nejste Hráč,“ vysvětlila mu žena. „Tak je to jednoduché. Nečeká vás žádné vyšetření, nic. Sbohem a šáteček.“

„To jsou kecy,“ oponoval mladík. „S takovým přístupem se do Hry nikdo nedostane. Oni nás zkouší. Jenom ti, co chtějí skutečně uspět, se dostanou dovnitř.“

„Proč ne,“ poznamenal vousáč. „Pracoval jsem pro korporace. Pořád vymýšlejí triky, jak odzkoušet naši loajalitu, vytrvalost a podobně. Jednou…“

„Pokud máte pravdu,“ namítla žena, „pak by už musel někdo uspět. Nikdy jsem neslyšela, že by se kdokoliv dostal dovnitř na další pokus.“

„My ano, že, hošani,“ zazubil se mladík a obrátil se na své přátele. Ti se zasmáli jako poslušná smečka. „Ale jak jsem říkal, informace nejsou zadarmo.“

„Slyšeli jste neověřené povídačky,“ poznamenala žena. „Takových jsem četla tuny. Kamarád mého kamaráda povídal, že zná člověka, který – a tak dále. Svědectví z druhé ruky. Víme, jak to chodí. Není pravda?“

Žena se obrátila tentokrát na Záviše, protože vousáč se ukázal být chabým spojencem.

Zdravá skepse, kterou projevovala, se Závišovi zamlouvala, takže souhlasil.

„Zdá se,“ poznamenal, „že lidé se opravdu snaží dostat dovnitř.“

„Hm,“ žena si odfrkla. „Kdybych věděla, koho podplatit, dávno bych ho podplatila. Problém je, že korporace drží všechno pod pokličkou. Nikdo nic neví, co je za Hrou. Jediné, co se ví, že je to obrovské. Dá se prý vydělat spousta peněz. Čím dříve se dostanete dovnitř, tím lépe.“

„Počkat!“ Záviš se zarazil. „Řekla jste peněz? Myslel jsem, že se bavíme o virtuální hře?“

„Jistě, peněz,“ odsekla žena a ukázala na své dítě, které spalo v šátku. „Nebo si myslíte, že bych se obtěžovala, kdybych tu byla za zábavou. Tohle je Hra, milý pane!“

„Tím jsi všechno vysvětlila,“ ušklíbl se mladík. Čekání ve frontě bylo nudné a zdlouhavé. Samotná technologie zde musela být věčným námětem rozhovorů a dohadů.

„Je to tak,“ poznamenala vousáč. „Dostat se do Hry je jistá vstupenka na pěkně placené místečko v kterékoliv korporaci. Člověk si může vybírat.“

„To zní jako výhra v loterii,“ poznamenal Záviš s nechutí.

„Říkejte si, co chcete,“ urazil se vousáč. „A vy jste tady proč?“

„Nespavost,“ odvětil Záviš stručně a vzbudil vlnu smíchu, která pokračovala na obě strany fronty.

„Jistě, nespavost,“ zopakoval Záviš klidně. „Neptejte se proč, poslala mne sem AICHAT.“

„AICHAT? Člověče,“ vyhrkl vůdce mladíků, „myslel jsem, že tu zabugovanou hrůzu používají jen staříci před smrtí.“

„Nu, nejsem nejmladší,“ opáčil Záviš. „Když vás poslouchám, zdá se mi, že tady ztrácím čas, co? Nechystám se pracovat pro korporace. Ostatně,“ ostře se zadíval na mladíky, „vy tři také ne. Neříkejte, že mafie nabírá Hráče?“

Sotva dopověděl svá slova, vlna veselí utichla. Všem kolem bylo jasné, čím se trojice zabývá, ale nikdo se neodvažoval vyslovit své obvinění nahlas.

„Nevím, o čem mluvíte, pane.“

Záviš poklepal na skla chytrých brýlí.

„Jistě. AICHAT může být obstarožní umělá inteligence, ale tetování gangů pozná. Vy tři si opravdu myslíte, že mafie nabírá pouliční rabiáty?“

„Kdo říká, že jsme pouliční rabiáti?“

„Pokud nejste, pak schovejte svá tetování. A teď se odtud kliďte. Nelíbí se mi vaše vychování.“

Kolemstojící si museli myslet, že je Záviš nebezpečný šílenec, který bezdůvodně provokuje. Opatrně se od něj odtáhli.

„To si nenecháme líbit, pane!“

„Myslím, že necháte,“ odfrkl Záviš a ukázal mu stříbrnou známku, která ho označovala jako občana druhé kategorie.

„Zpátky k mé nespavosti,“ promluvil pak, když mladíci s nadávkami odtáhli.

„Co když se vrátí?“ zeptala se žena s dítětem. „Neměl jste tu zpropadenou věc vytahovat. Nemají rádi takové, jako jste vy. Já ostatně také ne.“

„Chápu,“ pokrčil rameny Záviš. Za normálních okolností by raději mlčel, ale takto prokázal službu veřejnosti. Nikdo se v přítomnosti mladíků necítil dobře. Teď se někteří udržovali odstup i od něj.

„Ale i tak jste riskoval víc, než jste měl,“ pokračovala žena.

„Řekl bych, že to nebyli tak nebezpeční lotři, za jaké by se rádi považovali,“ pokrčil Záviš rameny.

„Já bych zase řekla, že dobře věděli, co dělají,“ poznamenala žena. „Měl byste si na ně dát pozor. Znám tyhle týpky. Počkají si na vás, kde nejsou kamery.“

Záviš jen mávl rukou. „Máte, paní, nějaké vysvětlení, proč mne sem AICHAT poslala?“

„Netuším. Ale když mluvíte o nespavosti, máte pěkné kruhy pod očima. Vypadáte jako uprchlý pacient.“

„Já možná tuším,“ ozval se vousáč, na kterého Záviš patrně udělal dojem nekompromisním postojem – a hlavně stříbrnou kartou. „Víte, z doby, kdy jsem dělal pro korporátní sféru, mám ve zvyku se pečlivě připravit. V korporacích jde vždycky o život. Myslím obrazně.“

Vousáč se zasmál, ale nikdo se nepřidal. To mu ale nevadilo, protože viděl, že jeho životní zkušenost mu sjednala pozornost. Pro většinu byla práce pro korporace nesplnitelným snem.

„Tak tedy,“ pokračoval, jako by dával prezentaci. „Jak víte, hrát Hru smí lidé schopní se připojit do Světa. Jak Svět vznikl a jak funguje zůstává tajemstvím a předmětem spekulací, pro které teď není prostor.“

Opět úsměv, který nikdo neopětoval.

„Všichni vědí, že za Hrou stojí mimozemšťané,“ poznamenal kdosi. „Můžu vám sdílet článek.“

„Jistě,“ poznamenal vousáč, „když se o mimozemšťanech píše na internetu, kdo by pochyboval, že? Přesto bych se rád držel pouhých faktů.“

„Smějte se, jak chcete,“ poznamenal zastánce mimozemské civilizace, zjevně připravený se bránit dříve, než ho kdokoliv napadne. „Všichni vědí, že nemáme tak výkonné počítače, abychom vytvořili Svět.“

„Já se nehádám,“ řekl vousáč – a s mírným pohrdáním dodal: „Pokud něco vědí všichni, pak je zbytečné se opakovat. Chtěl jsem hovořit o věcech, které zjevně všichni nevědí.“

„Pak o nich prosím hovořte,“ vybídl ho Záviš. „Čeká nás dlouhá řada, tak stihneme i tu část o návštěvnících z kosmu.“

„Neřekl jsem, že jsou z kosmu. To je právě…“

„Prosím vás, mlčte už,“ okřikla ho žena s kojencem. „Chci vědět, jak je to s tou nespavostí.“

„Nejde o nespavost,“ řekl vousáč. „Jde o celou řadu příznaků, které se projevují u potenciálních Hráčů. Větší šanci mají lidé, u kterých se projevila deprese, nespavost, nesoustředěnost, únava, nebo maniodepresivní stavy.“

„To je většina z nás,“ odfrkla si žena a ostatní jí dali za pravdu. „Jsme všichni ve srabu, ze kterého se nemůžeme vyhrabat.“

„To ano,“ podotknul vousáč. „Ale dostat se do Hry teoreticky vyléčí nespavost. Prý i mnohem více,“ dodal významně. „Ovšem, do Hry se vstupuje ve spánku.“

„Ve spánku?“ Záviš se ušklíbl. „Takže stačí, když usnu, ano? O to se snažím dobrý měsíc.“

„Možná jde o umělý spánek,“ navrhl vousáč nejistě. „Slyšel jsem, že Hráči usínají do pěti minut po připojení.“

„To by šlo,“ souhlasil Záviš. „Ale řekl bych, že má přítomnost je tady ztrátou času. Rád jsem vás poznal, přátelé, ale nejspíš se omluvím.“

Sotva se otočil k odchodu, ozvalo se několik hlasů, které ho přemlouvaly, aby dal Hře šanci.

„Nechoďte,“ chytla ho žena s dítětem za rukáv. „Když už jste vydržel, počkejte ještě chvilku. Třeba budete skórovat. Stříbrná známka nebo ne!“

S pocitem že by zklamal velká očekávání, na něj naložená, se Záviš vrátil na místo za vousáčem; ten, jakmile dostal příležitost, se rozvyprávěl o zkušenostech ze světa korporací.

Vousáčovo skóre bylo ve skutečnosti tristní. Zúčastnil se tréninkové kurzu, aby chvíli dělal vedoucího prodejny s elektronikou; tu korporace po roce převedla na automatizovaný internetový obchod.

Během té doby měl několik příležitostí navštívit vyšší řídící centrum, které popisoval s nadšením hodným lepší věci. Pak následovalo rozloučení a dočasný status občana třetí kategorie.

Záviš dobře věděl, že svět je rozdělený na ty, kteří korporace obdivují, a na ty, kteří k nim cítí nesmiřitelnou nechuť. Vousáč patřil k prvním a Záviš k druhým.

Footnotes

Jsem tady kvůli nespavosti!

Když dlouhé čekání skončilo, Záviš vešel skrz turniket do vestibulu, kde, jak už věděl, ho čekala chodba s východem. Nad východem zářil červený časovač, který odpočítal jednu minutu. Tolik měl každý návštěvník času, aby odhalil, jak se dostat do přijímací kanceláře Hry.

„Divné,“ pomyslel si Záviš. Sotva se turniket zavřel, cítil, že se o něj pokouší nevolnost. Chodba i její stěny se mu rozmazávaly před očima, jako by sestoupil z kolotoče.

Pokusil se zamrkat, aby rozehnal černé mžitky. Ať způsobilo jeho potíže cokoliv, s každou vteřinou se jeho závrať stupňovala.

„K čertu s tím!“

Snažil se nepanikařit a rychle se dostat z chodby pryč na čerstvý vzduch. Ale východ zůstával zamčený. Časovač stále ukazoval víc než třicet vteřin.

„Pusťte mne ven,“ zakřičel. Nikdy dřív netrpěl strachem z uzavřených prostor, ale nyní se cítil, jako by se nad ním zavíralo víko rakve.

„Nouzový východ,“ pomyslel si. „Klíč. Páka. Cokoliv.“ Rozhlédl se a koutkem oka zahlédl slabý nevýrazný nápis: Zde stiskněte! a pod ním ztracené tlačítko, utopené ve stěně.

Udeřil po něm pěstí a vtrhl do otevřených dveří. Sotva opustil šerou chodbu, nevolnost rychle pominula.

„Nikdy víc!“ zalapal po dechu a opřel se o první zeď, aby se vzpamatoval.

„Velmi dramatický příchod na scénu,“ poznamenal kdosi. „Prosím, nezapomeňte uložit tato data k pozdějšímu přezkoumání. Jak se cítíte, pane? Mohl byste nám popsat, co se s vámi stalo?“

První věc, kterou Záviš pochopil, bylo, že se skutečně dostal k přijímacímu pohovoru do Hry. Překvapil ho příjemný pocit zadostiučinění, které už dlouho neokusil. Bylo cosi sladkého na tom uspět tam, kde většina selhala.

„Nespavost,“ zakrákal. „Nespavost. Jsem tady kvůli nespavosti. Můžete mi pomoc? Myslím bez prášků, bez drog?“

„Nespavost?“

Tentokrát jeho slova nevzbudila větší veselí. V místnosti stály tři postavy v bílých pláštích, každá z nich překvapená jeho nenadálým příchodem. Bílé pláště a jemný nádech pohrdání, který byl tolik vlastní zdravotnickému personálu, napovídaly, že jde o lékaře a sestry.

„Nespavost je jedním ze syndromů, které máme sledovat,“ poznamenala mladší žena, skoro dívka, která nosila na krku železnou psí známku, obdobu Závišovy ID karty. Druhá sestra, čtyřicetiletá žena s kudrnatými vlasy a nevýrazným obličejem, měla svou známku schovanou pod světle modrou košilí, ale Záviš si byl jistý, že ona i lékař už dosáhli nebo se blíží stříbrné metě.

„Takže vy jste přišel kvůli nespavosti,“ optal se lékař s profesionálním zájmem. Podle toho, jak se mu na tváři červenaly otlačené dlaně, bylo patrné, že se musel nudit. Možná i spal. „Proč si myslíte, že vám Hra může pomoci?“

„AICHAT mi navrhla sem přijít,“ odpověděl Záviš. Do jisté míry byl i zvědavý, možná také toužil podlehnout svodům a poznávat nový fantastický Svět, ale nehodlal dopřát korporátním zaměstnancům potěšení z toho, že by ukázal zájem. Opřel se o dveře se založenýma rukama.

„Udělal jsem chybu,“ zeptal se vyzývavě.

„AICHAT? Ta umělá inteligence?“

„Jistě.“ Záviš ukázal na své chytré brýle. Pravda, přišel k nim před notnou dávkou let, ale stále se jich držel, více ze sentimentálních než z praktických důvodů.

„AICHAT a nespavost,“ zamumlal doktor. „Pozoruhodná kombinace. Nenapadlo vás někdy, že kvůli AICHAT máte potíže se spaním?“

„Mělo by? Používám AICHAT už roky.

„Jistě,“ usmál se lékař a přátelský k němu přistoupil, aby naznačil potřesením rukou. Profesionál jako on by se nedotkl cizích člověka bez gumových rukavic; taková ještě byla obava z poslední virové pandemie, byť lidé na ulicích už dávno nedodržovali povinné rozestupy a málokdo se obtěžoval s rouškou.

Přesto se k němu lékař naklonil až s intimní vtíravostí.

„Někdo by mohl mít třeba dojem, že veřejnost si zaslouží lepší model. Víte, ne vždycky vydrží naše nástroje sloužit, jak by měly,“ vydechl tajuplně. „Neproběhl nedávno velký softwarový update AICHAT?“

Záviš pochopil, co lékař naznačuje. AICHAT se skutečně nedávno aktualizovala a jeho problémy se stupňovaly.

Ale nejen to! Korporace, která AICHAT vyvíjela přešla pod křídla své konkurence. Pokud Záviš rozuměl, pak za jeho potížemi mohla stát nová firma. Poslední dobou nosil své brýle se sebezapřením. Ovšem, na druhou stranu, nebylo nic, co by dělal s chutí, potom co nedostatek spánku cupoval poslední zbytky jeho příčetnosti.

„Takže věříte, že potřebuji nový model?“

„To jsem nikdy neřekl,“ usmál se lékař. „Za podobné prohlášení bychom já a naše společnost skončili u soudu.“

„A jaká je vaše společnost?“ zeptal se Záviš.

„To není žádné tajemství,“ prohlásil lékař. „Samotnou Hru nevyvíjí jedna, ale celá řada korporací a jednotlivců. V zásadě můžete tvrdit, že na jejím vzniku má účast celá planeta.“

„Aha.“

Záviš zaznamenal, že lékařovo prohlášení bylo až příliš všeobecné. Nepadlo jediné konkrétní jméno.

„Po pravdě,“ pokračoval lékař, když viděl, že Záviše nepřesvědčil, „sotva byste našel korporaci, která by na Hře neměla svůj podíl. Věřte mi, příteli, že lepší vstupenku do vyšší ligy nenajdete. Pokud se budete snažit, budete stříbrný do roka.“

Záviš se ušklíbl a ukázal svou stříbrnou ID kartu. „Přidejte, kamaráde. Jsem tady kvůli nespavosti.“

Aniž by se dál staral o lékařovy rozpaky, Záviš se posadil do židle naproti pracovnímu stolu a pokynul lékaři, aby ho následoval. Starší sestřička se sice pohoršeně zamračila, ale neprotestovala. Záviš se dovtípil, že nikdo z nich ještě nepostoupil na stříbrný stupeň.

„Vaše jméno, pane? Datum narození? Bydliště? Zaměstnání?“

„Malý moment,“ ohradil se Záviš. „Doktor mi stále dluží odpověď. Víte, nespavost mne trápí víc než přístup do Hry, ať už je jakkoliv skvělá.“

Sestřička sebou trhla, když slyšela pohrdání v poslední větě.

„Někteří by vraždili, aby se dostali tam, kde právě sedíte,“ pronesla významně.

Záviš pokrčil rameny: „Někteří by zase vraždili, aby stáli tam, kde vy stojíte. Víte, kolik zdravotních sester je mezi občany-kandidáty?“

„To by stačilo,“ ozval se lékař a rukou naznačil starší sestře, aby dále nepokračovala. „Pokud tomu rozumím, vy doufáte, že když vstoupíte do Hry, zmizí vaše nespavost.“

„Jistě.“

„A také možná ano,“ řekl lékař, „ale zaručit nic nemůžeme. To, že jste prošel testem kompatibility, neznamená, že se dostanete do samotné Hry.“

„Čili?“

„Vstupte do Hry a vaše problémy zmizí. Když selžete, budete muset hledat pomoc jinde. Máte stále zájem?“

„A když řeknu že ne?“

Z pohledů, které na něj ti tři hladově vrhali, si byl Záviš jistý, že o něj stojí víc než on o ně. Oč tady jde? přemýšlel.

„Nebudu zdržovat,“ řekl a naznačil se chystá se zvednout. „Budu se muset rozmyslet.“

„Nemáte co ztratit,“ pospíšil si lékař. „Nespěchejte prosím. Je nepravděpodobné, že by se další potenciální Hráč objevil – alespoň ne v další půlhodině,“ dodal, aby nevypadl příliš dychtivě. I hlupák by poznal, že mu záleží, aby Záviš zůstal.

„Proč si neposlechnout, co mi můžete nabídnout. Pokračujte, doktore.“

„Velmi dobře,“ oddechl si lékař. „Nejprve…“

„Nejprve si poslechnu, jak jsem se sem vůbec dostal,“ skočil mu Záviš do řeči. „Ten zážitek nebyl dvakrát příjemný. Točila se mi hlava a měl jsem závrať. Najednou se přede mnou otevřely dveře, které tam předtím nebyly.“

„Ale ony tam byly,“ odpověděl lékař. „Ovšem, pokud byste nebyl kompatibilní s Hrou, nikdy byste je nenašel. Podívejte se sem.“

Se samolibým úsměvem mu nabídl pohled na záznam z bezpečnostní kamery. Shodou okolností se na ní objevil vousáč, který do zkušební chody vstoupil před Závišem.

„Tento muž,“ vysvětloval lékař, „má určitou afinitu. Odhadoval bych ji tak na padesát procent. Velmi slušný výsledek v porovnání s ostatními kandidáty. Jeho smůla je, že přišel příliš brzy.“

„Příliš brzy?“

„Svým způsobem. Předpokládáme, že nároky na vstupní afinitu se budou postupně snižovat, jak se rozhranní hry bude přizpůsobovat naším podmínkám.“

„Takže i mimozemšťané potřebují čas na vyladění,“ ušklíbl se Záviš.

Nikdo se ale neusmál.

„Zdá se, že jste četl některé spekulace z internetu,“ podotknul lékař. „Ujišťuji vás, že technologie Hry překoná všechny vaše očekávání. Neznám nikoho, kde by se dostal dovnitř a nebyl ohromený.“

„Pár virtuálních her jsem hrál, když mi bylo patnáct,“ odvětil Záviš lehce. „Předpokládám, že od té doby svět pokročil.“

„Brzy zjistíte, že skutečnost předčí vaše očekávání. Podstatné je, že Hra představuje špičku v nejnovějším výzkumu lidské nervové soustavy. Vstoupíte do nového světa.“

Víc než postava z reklamního spotu, lékař mluvil se zřetelnou dávkou závisti.

„Takže vy jste se do Hry nedostal, doktore?“

„Bohužel ne. Ten muž,“ ukázal lékař na vousáče, „má větší šance než já. Všimněte si, že se zastavil na místě, kde jsou ukryté vstupní dveře do ordinace.“

„Že by tajemná afinita?“ Záviš rozhodně netrpěl úctou před cizími slovy.

„Přesně tak. Nad dveřmi je umístěný NT vysílač, který maskuje vstup k nám. Když jste vy vstoupil do jeho pole, cítil jste nevolnost. Vy jste ovšem projevil větší sílu vůle. Podívejte!“

Po chvíli zmateného točení, jako holub, který vrazil do zdi, se vousáč vyděšeně rozběhl k východu a utekl z budovy.

Větší sílu vůle? pomyslel si Záviš. Jen jsem zpanikařil a dostal jsem se sem náhodou. Řekl bych, že náš vousáč měl prostě smůlu.

„Takže ti lidé, co běhají pořád dokola, mají šanci?“

„Ani zdaleka,“ zavrtěl hlavou lékař. „Většina z nich jednoduše projde, aniž by cokoliv zaznamenala. Ale on by mohl uspět, pokud se vrátí. Vy ho znáte, že?“

V těch slovech byl zvláštní podtón a dychtivost.

Záviše napadlo, že mu lékař neukázal záznam náhodou. Na monitorech v ordinaci běžely záznamy z kamer, které sledovaly okolí ordinace. Jestliže si lékař všiml, že Záviš s vousáčem mluvil, nesnažil se něco naznačit?

Korporace si zakládaly na měřitelných metrikách, proto nebylo vyloučené, že lékař a jeho personál měli za úkol naverbovat co největší množství potenciálních Hráčů.

Záviš neměl velké pochopení pro korporátní zaměstnance, ale tušil, že prokázat lékaři laskavost nemusí být od věci.

„Znám ho,“ zalhal pohotově. „Mám mu vyřídit vzkaz?“

Footnotes

Intelektuální rozkoš k nezaplacení?

„Vzkaz? V žádném případě,“ lékař ukázal na motto, které viselo nad dveřmi přijímací kanceláře.

Nemluvím, sloužím.

„Stát se součástí Hry znamená zachovat tajemství. To platí pro všechny, co jsme tady.“

Když lékařovo gesto zahrnulo i Záviše, Záviš se ušklíbl. „Rozumím. Žádné vzkazy.“

„Přesně tak. Co si tady řekneme se nesmí dozvědět veřejnost. Připomínám, že vstupem do této místnosti jste se zavázal k mlčenlivosti.“

Na vousáčově letáku, který Záviš zběžně prostudoval, bylo drobným tiskem uvedena řada závazných podmínek, mezi nimi pravděpodobně i tato. O další důvod, proč se nezaplést se soukromým sektorem. Korporátní právníci nedostávali své platy za přehlížení drobných prohřešků. Kdo se provinil, musel zaplatit.

„Pokračujme,“ řekl Záviš s hořkým pocitem, že spadl do předem nastražené pasti. „Když už jsem tady, dokončeme, co je třeba dokončit.“

Starší sestra, která do teď byla jako na trní, cítila, že přišla její chvíle. S vítězoslavým pohledem pastýře, který vítá zatoulanou ovečku, se posadila do otáčecí židle.

„Jméno?“

„Záviš Velehradský.“

„Věk?“

„Třicet šest. Poslyšte, sestro, tohle si můžeme odpustit,“ podotknul Záviš a podal jí střibrnou známku, kterou si stáhl z krku. „Tady máte můj identifikátor. Jsem si jistý, že o mne vaše systémy ví víc než já sám.“

„Souhlasíte tedy se zpracováním vašich dat?“

„Zbývá mi snad něco jiného?“ odpověděl Záviš neurčitě. Existovala celá řada kliček, jak obelstít korporátní právníky. Ve chvíli, kdy sestra použila jeho známku, aniž by si vyžádala jeho výslovný souhlas, smlouva mezi ním a Hrou byla napadnutelná.

Bylo víc než jisté, že veškerý rozhovor se zde nahrává, jinak by se možná lékař choval jinak, méně ostražitě a tajemně. Pokud by se někdy Záviš rozhodl vzepřít korporací za Hrou, měl jistou, byť nepatrnou šanci, kdyby se odvolal.

Chyba podobného ražení, pokud by ji někdo objevil, by znamenala konce ženy v korporaci, a vzhledem k jejímu věku i konec její bronzové známky. Záviš se podíval na lékaře a všiml si, že muž se nadechuje, aby ji upozornil. Když zaznamenal Závišův upřený pohled, rozmyslel se.

„Vždycky je dobré,“ poznamenal lékař, „když mezi námi nedojde k nedorozumění, pane Velehradský. Jsem doktor Černodušný.“

Na představení dvou zdravotních sester nedošlo. Pokud by došlo na lámání chleba, lékař byl připravený je obětovat. Proč mu tolik záleží, aby byl se mnou za dobře? divil se Záviš. I kdyby byl placený za počet uzavřených smluv, neříkejte mi, že zájemců schopných vstoupit je tak málo?

„Budeme spolu v pravidelném kontaktu,“ podotkl lékař. „Možná byste měl vědět, že čím dříve vstoupíte lépe do Hry, tím lépe pro vás. Získáte velmi exkluzívní postavení. Prosím, snažte se nic nepodcenit.“

Nic nepodcenit? Záviš začínal chápat, že se zapletl do sítě jemných náznaků, oblíbené hry mezi těmi, kteří byli vázáni mlčenlivostí, ale zoufale toužili druhou stranu varovat.

„Předpokládám, že Hra může klást na vysoké nároky na své uživatele.“

Lékař potřásl hlavou: „Samozřejmě ano. Ale nemusíte se bát. Vaše zdraví nic neohrozí. Právě naopak.“

Proč bychom tedy měli být v kontaktu? divil se Záviš. Jeho předpoklad, že lékař chce získat body na častých prohlídkách, se nepotvrdil.

„Nesmíte se na Hru dívat jako na volnočasovou kratochvíli, Záviši. Můžu vám říkat Záviši?“

„Pokračujte, doktore,“ kývl Záviš. Vzpomněl si, že lidé ve frontě mluvili o penězích. Oč tady jde? Chce snad ode mne kupovat virtuální předměty? Zdálo se, že lékaře jeho nechápavost znervózňuje.

„Hra nabízí obrovský neprozkoumaný svět, Záviši,“ nadhodil. „Možná se budete divit, ale mohou se objevit cenná překvapení. Copak se neříká, že objevovat nové věci je intelektuální rozkoš k nezaplacení?“

Cenná překvapení a k intelektuální rozkoš nezaplacení? Klíčová slova ukazovala na zisk, který souvisel s čímsi, co bylo možné nalézt ve Hře. Jde o předměty nebo o informace? Jestliže lékař neměl přístup do Hry samotné, přinejmenším prozatím, k čemu by mu byly virtuální předměty?

„Zdá se, že vás Hra fascinuje, doktore.“

„Nesmírně,“ řekl lékař s úlevou. „Věřte mi, že jde o počin tak revoluční, že si jeho dosah neumíme ani domyslet. Rozhodně nic nepodcenit,“ zopakoval důrazně.

„V tom případě doufám, že mi poskytnete pár tipů gratis. Nerad bych se spálil. Vy mi přijdete jako zasvěcená osoba.“

„Ne příliš zasvěcená,“ povzdechl si lékař. „To vy budete mít příležitost naučit se víc v první linii.“

Takže chce informace! uvědomil si Záviš. A ty informace mu stojí za obcházení korporátních pravidel. Co může být na Hře tak zázračného, že kvůli ní riskuje svou kariéru?

Bylo jisté, že žádná ze sester netuší, že zde dochází k tajné dohodě. Starší sestra svědomitě vyplňovala formuláře v počítači, zatímco mladší připravovala obrovské polstrované křeslo se změtí kabelů a sond.

„Pane Velehradský,“ ozvala se nervózně, když skončila. „Můžu vás poprosit? Budete se muset svléct do spodního prádla.“

„Beze všeho.“

V dnešní době, kdy si lidé zvykli trávit čas ve virtuální realitě, se nedokonalá lidská těla považovala za tabu. Málokdo by se ochotně svlékl před cizíma očima a málokdo by takový pohled snesl, aniž by měl nutkání se nadavovat.

Těžko určit, kdo zakoušel větší rozpaky. Zda Záviš, když se musí svléct, nebo mladá sestra, pravděpodobně příliš navyklá na dokonalé postavy korporátních princů a princezen, o kterých možná potají snila.

„Pane Velehradský,“ vykřikla šokovaně, když na něj připojovala první sondy. „Vy máte jizvy. Proč?“

„Nehoda,“ zalhal Záviš pohotově.

„Nemyslela jsem, jak jste k nim přišel,“ řekla mladá sestra naivně. „Nechápu, proč jste si je nenechal odstranit. Máte stříbrnou známku, nebo ne?“

V očích veřejnosti, a zejména v očích majitelky bronzové známky, byla stříbrná známka něco jako požehnání, jako nahlédnutí do zlatého světa bohů a bohyň. Být stříbrným občanem a mít zároveň jizvy, které by mohly urazit delikátní útlocit vyšších bytostí se rovnalo smrtelnému hříchu. Možná ale mladá sestra neuměla pochopit, proč by Záviš neměl využívat privilegia, která přicházela s jeho postavením do poslední kapky.

„Jizvy mi nepřekážejí,“ zabručel Záviš, když se posadil do polstrovaného křesla. Přes kotníky a zápěstí mu sestra přehodila popruhy, stejně tak kolem pasu, stehen a paží. V konečnému důsledku se nedokázal pohnout.

„Snášíte dobře bolest?“ zeptal se ho lékař náhle.

„Bolest?“

„Obávám se, že zkouška, kterou se chystáte podstoupit, bude drobet nepříjemná.“

„Jistě jste mne chtěli upozornit dříve,“ ušklíbl se Záviš. „Takhle bych řekl, že jste čekal, dokud se nebudu moci utéct.“

„Lidé mají k bolesti vyhraněný vztah,“ podotkl lékař. „Vyhýbají se jí. Není ve vašem zájmu vyhýbat se naší zkoušce.“

„V mém nebo vašem?“

„Budete mi vděčný.“

Nebylo těžké rozeznat vzor korporátního chování. Dokud neměli své oběti v moci, ti lidé se chovali zdvořile jako obyčejné lidské bytosti.

Pouze když dostali příležitost, dokázali svému okolí, že není nic, co by neudělali pro svůj kariérní postup. K tomu byli vedení a tolik se od nich dalo očekávat. Záviš mohl vinit jen sám sebe, že se nechal spoutat. Už incident v chodbě mu mohl napovědět, že ho nečeká nic příjemného.

Dříve než mohl lékař pokračovat, starší sestra, která stále ještě nedokončila svou práci, překvapeně vykřikla.

„Co se děje?“

„Nedaří se mi dostat se k některým záznamům pana Velehradského.“

„Ukažte. Není přece možné, aby…“

Když lékař zjistil, že sestra nemá dostatečné oprávnění, pokusil se přihlásit pod svým jménem a se stejným výsledkem.

„Pozoruhodné,“ zamumlal. „Co mi k tomu povíte, Záviši?“

„Já? Opravdu chcete vědět něco, k čemu vám vaši nadřízení nedali přístup?“

Záviš nebyl tak hloupý, aby cokoliv vysvětloval. Strach z neznáma měl pro tenhle druh větší váhu. Způsob, jakým byly připravení hrát své role, od nich vyžadoval, aby potlačili zvědavost a vždy se pohybovali v nastavených mantinelech. Mlčky ukázal na další motto v ordinaci.

Neptej se. Víš, co potřebuješ vědět.

„Ale snad byste mi mohl prozradit…“

Ani pečlivý výcvik nedokázal z doktora Černodušného vycvičit poslušnou loutku. Alespoň tolik mu Záviš přičetl k dobru, když se doktor několikrát pokusil, přes zřetelný nesouhlas starší sestry, rozkrýt Závišovu minulost. Když se nakonec vzdal, dal pokyn mladší sestře, aby pokračovala v proceduře.

„Tahle část bude maličko nepříjemná,“ upozornila ho dívka. „Pokuste se vydržet.“

Nezaznělo žádné chlácholení o tom, že může přestat kdykoliv bude chtít - a Záviš žádné nečekal. Pro obyčejného smrtelníka musela další fáze znamenat šok, ale ne pro něj. Křeslo, ve kterém seděl, vypadalo jako luxusnější varianta zařízení, ve kterém armáda zkoušela, jak dlouho voják dokáže vzdorovat mučení v zajetí.

„Jen do toho, sestřičko,“ zavrčel a bez pobízení se zakousl do připraveného roubíku. Vzápěti pocítil první záchvěvy bolesti. Do nervových uzlů se zakously stovky jehel, které nezanechávaly následky. Ale racionalizovat bolest nepomáhalo.

„Budu vám promítat jednoduché hlavolamy,“ vysvětlovala sestra. „Nic složitého. Vy je budete řešit na různých úrovní.“

Takové citlivá mrška, ušklíbl se Záviš. Věděl, že nejde o úrovně složitosti hlavolamů, ale o úrovně utrpení. Pokud mladá sestra špatně snášela pohled na staré růžové jizvy, dalo se čekat, že pohled na tělo zkroucené v křečích ji bude pronásledovat ve snech. I starší sestra raději zírala na obrazovku monitoru, jen doktor Černodušný zůstával chladně nezaujatý. Možná čekal, že tak odhalí tajemství Závišovy minulosti.

Footnotes

Potřebuji váš výslovný souhlas!

Najdete další člen posloupnosti: 2, 4, 8, …

„Šestnáct,“ zavrčel Záviš.

„Velmi dobře,“ pochválila ho sestra. „Můžeme zvýšit obtížnost?“

„Jen do toho!“

Z imaginárních jehel pod kůží vyrazil proud jedu.

*Určete, které číslo není prvočíslo: 2, 3, 23, 27?“

„Dvacet sedm.“

Když mi bylo patnáct, pomyslel si Záviš, přišlo mi snazší vydržet. Cítil, že je zalitý potem. Pokud se musel soustředit na otázku, využíval každou příležitost, aby se zahryzl do roubíku.

„Postoupíme?“

Dívčiny hnědé oči ho úpěnlivě prosily, aby nespěchal. Věděla, co bude následovat a nejspíš doufala v milosrdný odklad. Když získala svou bronzovou známku a gratulovala si, že dostala výš na společenském žebříčku, možná netušila, že její pozice bude obnášet pravidelné mučení pacientů.

Záviš si byl jistý, že proto ji na tuto pozici přidělili. Korporace neměly zájem o slabé povahy. Empatie a altruismus se staly překonanými modlami. Nakonec, skutečné práce zůstalo po období automatizace málo, a měl-li se člověk dostat mezi vyvolené, jeho charakterové vlastnosti hrály podstatnou roli ve výběru.

Už jen skutečnost, že získala bronzovou známku, napovídala, že prokázala dostatečnou míru morální otrlosti. Korporace své náborové sítě rozhazovaly po školách a jejich metody byly málokdy přímočaré. Výběrové zkoušky mívaly zjevnou a skrytou část, někdy při nich docházelo ke zraněním a úmrtím.

„Jako nešťastnou nehodu,“ zamumlal přes roubík, „máš za sebou ty?“

„Prosím, soustřeďte se, pane Velehradský,“ napomenula ho, snad v přesvědčení, že mluví z cesty.

„Většinou to bývá závod, test fyzické zdatnosti. Objeví se příležitost. Malé popostrčení, pád, někdy i uklouznutí. Ze svahu, ze skály. Nemám pravdu?“

„Pane Velehradský, prosím. Máte před sebou číselnou řadu.“

„Záznam na kamerách, o který se nikdo nezajímá. Obrovské gratulace od pořadatelů. Zbytečné stížnosti rodičů. Je to tak?“

Dříve než mohla mladší sestra pochopit, o čem hovoří, ozval se doktor Černodušný: „Myslím, že je zcela při smyslech. Pokračujte na další úroveň, sestro.“

Jed v žilách se změnil na tekutý oheň.

Lze sestrojit trojúhelník o stranách 3, 4 a 10?

„Ne,“ vyplivl Záviš jedno slovo a znovu se zakousl do roubíku.

Kuchyňská sůl má vzorek KCl nebo NaCl?

„NaCl.“

„Výborně,“ pochválil ho lékař a přistoupil k ovládání. „Vsadím se, že můžeme zvýšit sázky.“

„Pane doktore,“ ozvala se starší sestra, „na vyšší zatížení už nemusíme postupovat.“

„Nemusíme,“ usmál se lékař, „ale můžeme, pokud máme souhlas pacienta.“

„Nehrozí pak srdeční zástava?“ zeptala se mladší sestra.

„Jisté riziko tady je. Ale jak se říká: Těžko na cvičišti, lehko na bojišti. Je v našem zájmu, abychom pana Velehradského otestovali co nejdůkladněji, máme-li do něj investovat čas a kapitál. Nedělejte si starosti, sestro. On se mnou bude souhlasit, že ano?“

„Bastarde!“

„Potřebuji váš výslovný souhlas,“ připomněl klidně lékař. „Zřetelný a jasný. Stačí prosté ano, pane Velehradský. A žádné triky, prosím.“

„Nebo také…“ načala mladší sestra. Bylo jasné, co se mu chystá poradit. Stejně jako ano, pak prosté ne by znamenalo konec. Pokud by dokončila, co se chystala říct, lékař by ji pravděpodobně doporučil na vyřazení z výplatního listiny.

„Buď ticho, slepice,“ utrhl se na ni Záviš. „Nepleť se do věcí, kterým nerozumíš. Jestli chce pokračovat, ať pokračuje on. No tak, doktůrku, čekám. Oba víme, oč tady jde.“

„Jak si přejete.“

Po krátkém zaváhání se lékař postavil za ovládací panel: „Mám tedy váš souhlas pokračovat?“

„Beze všeho.“

„Ano nebo ne?“

„Ano.“

Jakmile se páka dostala na vyšší stupeň, Závišovo tělo se vzepjalo do oblouku. Bolest byla tak nesnesitelná, že se mu zatmělo před očima.

„Pane Velehradský, přečtěte si prosím otázku a odpovězte. Na Měsíci…“

Na Měsíci budete lehčí nebo těžší?

Záviš se soustředil na písmena, která se ztrácela v mlze.

„Těžší… Chci říct lehčí.“

„Potřebuji jednoznačnou odpověď. Prosím, ještě jednou.“

„Lehčí, k čertu.“

„Prosím, ještě jednou. Pouze jedno slovo.“

„Lehčí!“

„Začínáte dělat chyby,“ upozornil ho laskavě lékař. „Jde o fyziku základní školy. Velmi snadné úlohy. Máte snad problémy s fyzikou?“

„Ani v nejmenším,“ ucedil Záviš. „Pokračujme!“

„Armáda nebo korporace?“

Dříve než mohl odpovědět, Záviš se zarazil. Tohle nebyla otázka ze zkušebního monitoru. Šlo o trik, kterým se lékař chystal zjistit, do které sféry vlivu Záviš patří. Soustředil se raději na monitor.

Rovnoramenná páka. Závaží 1 kg na jedné straně. Jaké závaží umístíme na druhou stranu, aby byla páka v rovnováze?

„Jeden kilogram.“

„Chcete dál pokračovat, pane Velehradský?“

„Ne.“

„Jste si jistý?“

„Táhni do pekel!“

„Tak ano nebo ne?“

„Ano.“

„Beru to jako informovaný souhlas,“ upozornil ho lékař a rychle posunul zátěž o jeden stupeň. Záviš mohl vinit jen sám sebe, že naletěl na tak laciný trik.

„Pane doktore!“

S vyděšeným výkřikem obou sester se Záviš ponořil do agónie. Tohle bylo víc než dokázal snést, natož odpovídat na otázky.

Nervová indukce způsobovala prudkou bolest, která nezanechávala stopy a v mírných dávkách neohrozila životní funkce. To ale neznamenalo, že ji lidský mozek dokázal snášet. Když se Záviš probral, zjistil, že lékař a obě sestry se plně věnují jeho oživování. Popruhy na jeho zápěstí někdo uvolnil a na paži měl čerstvou náplast po injekci.

Ať už si myslel o korporátních zaměstnancích cokoliv, musel uznat, že jde o skutečné profesionály. Přesto nepospíchal, aby dal najevo, že je při vědomí; místo toho zvažoval, jak dál postupovat.

Doktor Černodušný, byť měl zájem na spolupráci, zašel skutečně daleko. Kdo by se nyní divil, kdyby ho Záviš v budoucnosti odmítl. Přirozeně, lékař mohl mít tajné cíle, například dát najevo Závišovi, kdo je tady pánem, vnutit mu pocit podřízenosti, zejména potom, co mu Záviš několikrát překazil plány.

Ale takový vývoj situace nebyl pravděpodobný. Jestliže Hra měla tajemství, o kterých potenciální Hráči nesměli vědět, pak možná lékař sledoval vlastní agendu. Je bolest klíč k zvýšení mých šancí na úspěch?

Stimulace pomocí nervové indukce se považovala za pokročilou technologii, občas doporučovanou při rozvoji nervové soustavy. Jakkoliv se to běžnému smrtelníkovi mohlo zdát neuvěřitelné, existovaly procedury, ne nepodobné mučení, za které princové a princezny korporací platili jmění, jen aby dostali své reakce na vyšší úroveň.

„Jak se cítíte?“ zeptal se lékař, když Záviš otevřel oči. „Na chvilku jsme se báli, že jsme vás ztratili.“

„Bylo to nutné?“

I když Závišovým slovům nebylo rozumět, hlavně díky krvi, kterou plival do přiloženého umyvadla a nepuchlým ústům, lékař přikývl. Mezi nimi panovala jistá míra porozumění.

„Velmi nutné. Doporučoval bych vám se přihlásit do Hry co nejdříve,“ poznamenal. „S tak skvělým začátkem by bylo škoda promarnit svou příležitost. Málokdy se může pochlubit tak báječnou… ehm, mírou kompatibility.“

Eufemismus míra kompatibility zněl jako výsměch.

„Čili tady jsme skončili?“

„Co se mne týká pak ano,“ usmál se lékař. „Sestra s vámi provede několik dalších testů, ale to skutečně podstatné máte za sebou.“

„Hm.“

S chladným kývnutím, ke kterému se musel přinutit, se Záviš otočil k sestrám a poznamenal: „Tady vidíte, co jste si vybraly. Věřte mi, že dostat se ke stříbru vás bude stát víc… Prosím, vraťte mi můj identifikátor.“

Starší sestra mu mlčky podala stříbrnou známku a kysele pronesla: „Nemyslete si, že si neumíme domyslet, jak jste přišel vy k té své. Pokud nepracujete pro korporace, pak alternativy jsou jen horší.“

Bez komentáře, protože doktor Černodušný neustále naslouchal a nebylo třeba mu poskytnout jakékoliv vodítka, Záviš si pověsil známku kolem krku.

S pocitem deja vu si trpce uvědomil, že se opakuje stejný scénář jako před dvaceti lety. Být vybraný mezi tisíci žadateli mu lichotilo. Nakonec, ten zástup dychtivých žadatelů byl skutečný, stejně jako lékařův zájem o jeho osobu. Za celou dobu si na svou nespavost ani nevzpomněl. A pokud šlo o vyhodnocení jeho testů?

„Měl jste pravdu, pane doktore,“ ozvala se jako na povel mladší sestra, dychtivá dát najevo loajalitu po předchozí chybě. „Pan Velehradský překonal všechny dosavadní kandidáty.“

„Jak se také dalo čekat. Jsme na vás pyšní, Záviši.“

Jak jinak, pomyslel si Záviš. Brnkáme na strunu výjimečnosti.

Překonat ostatní, postoupit o další stupeň, stát se lepším. Společnost založená na rozdělení jednotlivých skupin obyvatelstva dovedla systém soutěžení k dokonalosti.

Jen hlupák by opovrhl novou příležitostí. Záviš věděl, že ke své stříbrné známce se dostal jen shodou okolností, šťastnou náhodou než čímkoliv jiným. Lidé s jeho zázemím byly vděční na bronzový stupeň, pokud přímo neustrnuli na plastové příčce občana, jehož přínos pro společnost byl tak mizivý, že po letech ponižování neměl nárok ani na obnovovací vakcínu.

Problém byl, že občan si nemohl udržet dosažený stupeň věčně. Každý rok umělá inteligence vyhodnocovala bodový systém a rozdělovala nové občanské identifikátory.

I když samotná kritéria byla držena v tajnosti a měla údajně zahrnovat řadu samostatných parametrů, většinu zlatých a stříbrných občanů tvořili rodiny spojené s korporacemi, popřípadě jejich dlouhodobí vysoce postavení zaměstnance. Dalšími způsobilými byli politici, úředníci, lékaři, právníci, vyšší armádní a policejní šarže - a také členové mafií, kteří měli prostředky jak svůj společenský status udržovat přes uměle vytvářené pozice, ze kterých odváděli daně.

Mimo systém stály dočasně děti; ty v pátnácti letech získávaly barevnou známku Občana-Kandidáta, kterou si udržovaly do chvíle než opustily školu. Pokud se následně neuměly stát užitečnými podle kritérií společenského užitku, skončily s plastovou známkou kolem krku a s vyhlídkou na několik pár let života, dokud nepropadne jejich poslední očkování.

Výjimku z pravidla obdržely ženy s dětmi mladšími dvanácti let. Pro muže zůstávala jedinou příležitostí pro postoupení na bronzový stupeň služba v armádě nebo jiných rizikových profesí. Ty ale bývaly omezeny věkovým stropem, takže muži nad čtyřicet let se mezi držiteli plastových známek vyskytovali jen zřídka.

Ale i ženy s plastovou známkou musely po druhém těhotenství postoupit nucenou sterilizaci, aby nevyčerpávaly zdroje společnosti. Proto v chudých rodinách býval mezi dětmi dvanáctiletý odstup, který zajišťoval přežití alespoň jednoho z rodičů.

Lidé s neobnoveným očkováním mívali zpravidla naději na pět až deset let života, dokud nepodlehli nové mutaci VIUR.

Footnotes

Je čas na revoluci!

Když vyšel ze dveří ordinace, Záviš narazil na hloučky zklamaných odmítnutých kandidátů, kteří nahlas diskutovali své zkušenosti.

„Už jste potkali někoho, komu by se podařilo se dostat dovnitř?“

„Řeknu vám upřímně, jsem tady už potřetí a začínám si myslet, že je to jen podvod.“

„Moje slova. Nahlásil jsem na policii, že Herní Centrum vede banda podvodníků.“

„Hodně štěstí, člověče! Mám známého u policie. Řekl mi, že denně dostávají tisíce stížností po celé zemi. Mají nakázáno všechna oznámení ignorovat.“

„My plasťáci se nikdy nedočkáme ochrany. Nás může kdokoliv vzít na hůl.“

„A co ti tak vzali? Půl hodiny tvého vzácného času? Říkám vám, že musíme vydržet. Vytrvalost je klíč k úspěchu.“

Celkovou nálada kolísala mezi bojovnou nespokojeností a odevzdanou apatií. Kdyby se tihle lidé dozvěděli, že Záviš jako majitel stříbrné známky uspěl, pak by ho nejspíš zlynčovali - už jen pro podezření, že mu jeho status přinesl nezaslouženou výhodu.

„Tak co, kamaráde, jak jsi dopadl,“ zeptal se ho kdosi.

„Zatraceně mizerně,“ zabručel Záviš. „Tady mne už nikdo neuvidí.“

„Máš recht. Do pekla s korporacemi. Budeme jim dělat tajtrlíky a skákat jak pískají? Povídám že ne.“

„Je čas na revoluci, bratři,“ ozval se povědomý hlas za Závišem. Nebylo poprvé, co Záviš slyšel revoluční výzvy, ale nikdy ne podané tak bojácně a nesměle. Z tónu neznělo ani tak drsné odhodlání, jako zděšení jehněte, které se ocitlo mezi vlky.

„To jste vy? Nevěřil bych, že od vás uslyším tak smělé prohlášení, bratře.“

Když se Záviš ohlédl, poznal známého vousáče, který ho chytil za paži a snažil se ho odtáhnout stranou, mimo rozhořčený dav.

„Musíme si promluvit,“ šeptal vousáč. Měl zarudlé oči a tvářil se naléhavě. „Čekají na vás ti tři hajzlíci. Musíte se jim vyhnout… Ať zvítězí revoluce, bratři!“ zasténal sotva slyšitelně.

„Musíte hlasitěji,“ napomenul ho Záviš a zvedl nad hlavu zaťatou pěst. „Jak dlouho si necháme kálet na hlavy?“ zahulákal. „Plasťáci, co máte ztratit? Revoluce nebo smrt!“

„Prosím vás, ne tak nahlas,“ napomenul ho vousáč. „Ještě vás někdo uslyší.“

„Takže vy jste pro revoluční hesla volaná šeptem,“ zasmál se Záviš a nechal se odvést stranou, za roh nejbližší ulice. Jak se dalo čekat, nová revoluce se nekonala - a vydrážděné skandování postupně trapně utichalo. Kdyby pouliční nepokoje dokázaly vyprovokovat změnu režimu, dávno by se jim autority věnovaly. Většinou ale stačilo nechat bouřící občany nechat na pokoji a oni se vrátili ke svým životům.

„Vy máte ale odvahu,“ řekl vousáč se směsicí obdivu a hrůzy. „Nemáte strach, že budete na kamerách?“

„Nebuďte naivní. Příště ale zkuste plánovat povstání lépe. Víte, kde jsou muniční sklady? Máte na své straně armádní důstojníky? Zástupy věrných?“

„Prosím vás, neblázněte. Já jen… Nevím, co mne popadlo. Ale víte, přišla na mne slabší chvilka.“

„Nejspíš vám došlo, že nemáte co ztratit.“

Aniž by se ptal na dovolení, Záviš sáhl za vousáčovu košili a vytáhl odtamtud plastový identifikátor, který muž nosil pečlivě schovaný, nejspíš s pocitem studu.

„Kolik času vám zbývá?“ zeptal se Záviš s účastí. „Kdy vás naposledy očkovali?“

„Už to bude několik let,“ přiznal vousáč sklesle. „Mám dvě děti. Chápejte, chtěl jsem zůstat s rodinou, než se přihodí… než budu muset odejít. Dostat se do Hry vypadalo jako dobrý nápad.“

„Ale nepodařilo se?“ I když Záviš znal odpověď, chtěl nechat vousáčovi příležitost se vypovídat.

„Nemám ani odvahu se tam vrátit, kamaráde. Chápejte, sotva jsem vešel do chodby, bylo mi na zvracení. Pochopil jsem, že mne tam nechtějí. Nějaká vůle mne nutila utéct.“

„Aha.“

S podezřením, že rozdíl v afinitě nebyl mezi nimi tak závratný, jak naznačoval doktor Černodušný, se Záviš vyptával na podrobnosti z vousáčova neúspěšného pokusu. Zdálo se, že to, co nakonec rozhodlo, nebyly vrozené dispozice jako skutečnost, že sotva narazil na potíže, vousáč podlehl pečlivě pěstovanému pocitu méněcennosti a s vnitřním přesvědčením, že o něj korporace už nestojí, se jednoduše vzdal.

„Ale vy,“ řekl náhle a obrátil se na Záviše, „vy jste vyšel až po hodině. Vrátil jsem se, sotva jsem zahlédl ty tři, jak po vás pasou. Nemohl jsem vás minout.“

Díval se na Záviše pohledem, jako by mu cizí úspěch mohl vynahradit vlastní selhání. „Věděl jsem, že vy umíte jít za svým. Vy jste z jiného těsta než já. Vždycky vítěz, nikdy poražený, co?“

Trochu v rozpacích, že má o něm vousáč tak vysoké mínění, se Záviš zaměřil na plastový identifikátor, kterou stále ještě držel v ruce.

„Poslyšte, Medarde,“ řekl, když si přečetl mužovo jméno. „Cením si, že jste na mne počkal, abyste mne varoval. To je víc než by udělal kdokoliv jiný. Zbytek by mne klidně roztrhal kvůli mé stříbrné známce.“

„Jsem prostě slaboch,“ prohlásil vousáč lítostivě. „Ne dost dobrý pro korporace. Ale stejně,“ s kapkou naděje se zadíval Záviše, „možná malá nápověda. Popostrčení správným směrem.“

„Ve chvíli, kdy se dostanete dovnitř, zavazujete se k mlčenlivosti. Takže se čeká, že neprozradím ani slovo. Jinak…“

„Chápu. Pochopitelně.“

Při vědomí, že by se Záviš měl dostat do potíží s korporátními právníky, Medard okamžitě přestal naléhat.

„Skutečně nejste dost dobrý pro korporace,“ zasmál se Záviš a poplácal ho po zádech. „První pravidlo korporátního zaměstnance: Jít si za svým. Sám jste to řekl.“

„Nesmysl. Vy byste měl problémy a já bych si třeba nepomohl.“

„Brát ohledy na cizí problémy je hřích. Být sobec je prospěšné pro společnost.“

„Kecy!“

„Tak se mi líbíte. Ruku na to!“

Poté, co si potřásli rukou, se Záviš představil a začal tiše vysvětlovat způsob, jak se dostat do přijímací ordinace a jak postupovat. Medard byl příliš fascinovaný, než aby ho zarazil, zcela ohromený naprostým nedostatkem Závišova respektu ke korporátním právníkům.

Přesto váhal: „Víte, i když se dostanu dovnitř, nejsem si jistý, jak zvládnu bolest.“

Na to Záviš neměl co by odpověděl. Chlácholit Medarda nemělo smysl. Místo toho se oba muži vrátili před budovu zkušebního centra, kde se zařadili do fronty. Když se Medard opět vydal dovnitř, nervózní od hlavy až k patě, Záviš se vydal k nejbližšímu obchodu s elektronikou.

V prosklené vitríně zahlédl řadu herních zařízení, ale ani jedno nenabízelo nic společného se samotnou Hrou. Nad vchodem dokonce svítil nápis:

V naší nabídce Hru nenajdete. Navštivte prosím nejbližší Herní Centrum.

To nezabránilo desítce zájemců, aby nebombardovalo utrápené prodavače stejnými dotazy. Když muž v bílé košili s logem své společnosti uviděl Záviše, přivítal ho povadlým úsměvem: „Přejete si, pane? Pokud si přejete nakoupit cokoliv společného s Hrou, pak se musíme omluvit. Zatím ji nevedeme, ani jakkékoliv příslušenství.“

Místo odpovědi mu Záviš ukázal brýle s AICHAT. „Kdosi mi doporučil, že bych měl vyměnit tento model. Máte brýle s umělou inteligencí?“

Ani takový dotaz neučinil prodavače šťastnějším. „Přejete si vysloveně brýle, pane? Máme několik starších typů na skladě, ale nikdo je už nekupuje. Naši zákazníci dávají přednost OR.“

S všeříkajícím gestem si prodavač ukázal nad čelo, za splihlé slámové vlasy, které se mu lepily na zpocené čelo pod pozoruhodně silnou černou čelenkou, vyrobenou z plastu a opatřenou diskrétní diodou.

„OR?“

S postupujícím věkem se Záviš přestal zajímat o novinky.

„Organické Rozhranní,“ vysvětlil prodavač. „Vysílá do vašich optických nervů. Vřele doporučuji vyzkoušet.“

„Opravdu?“

Záviš nikdy neslyšel o podobné technologii. Užasle se začetl do propagačního letáku. Výrobce tvrdil, že čelenka umí poslat signály do samotného mozku. Samotná představa zněla tak revolučně, že měl potíže ji uvěřit.

Zvyšte svou efektivitu s chytrou čelenkou!

Na reklamním letáku mladík se soustředěným výrazem řešil matematickou hádanku, napsanou na tabuli. Záviš si všiml, že lidé se málokdy v reklamách usmívají. Společnost dávala přednost ambiciózním sveřepým typům, nepoznameným emocemi.

„Přejete si ji vyzkoušet, pane?“ zeptal se prodavač. „Máme pět základních provedení. Smím znát barvu vašeho identifikátoru?“

S pokrčením rameny mu Záviš ukázal známku a s trpkým zadostiučiněním zaznamenal, jak se prodavači rozšířily oči překvapením. Záviš věděl, že neodpovídá obecné představě o majiteli stříbrné známky. Od nemoderního oblečení, po nevýrazné chování až po uštvaný výraz, způsobený nespavostí, vyvolával dojem plasťáka bez naděje.

„Omlouvám se, pane, pokud jsem se vás dotknul,“ řekl prodavač. Nejspíš se omlouval za neuctivé myšlenky, protože jinak nebyl důvod si na něj stěžovat.

Lidé si natolik uvykli aroganci, že zdvořilost pokládají za slabost, pomyslel si Záviš. Moje maličkost je nejspíš mate.

„Pokračujte,“ poznamenal neutrálně. Ve chvíli, kdy prodavač odešel do skladu, do obchodu vešel další zákazník. Byla to žena středního věku v šedém kostýmku, s krátkým účesem a chytrou čelenkou zasunutou za uši. Měla chladné modré oči, dlouhý úzký nos a rty decentně zvýrazněné rtěnkou. Na zlatém řetízku kolem krku, přímo nad širokým výstřihem se ji nápadně stříbrný identifikátor.

Po té, co pohldem přejela místnost, rázně přistoupila k prodejnímu pultu a krátce vyštěkla: „Ustupte, pane. Spěchám!“

Záviš protočil panenky a stejně stručně ucedil: „Postavte se do řady, paní. Musíte počkat.“

Odpověď ženu překvapila, protože zaváhala, jak pokračovat. Muž, který se jí drze postavil na odpor, musel být plasťák, a to ještě nejhoršího druhu. Nikdo s kapkou sebeúcty by se neprocházel po městě v plandavých kalhotách a staré seprané košili. Bronzoví zaměstnanci proto, že by taková nedbalost znamenal okamžitý vyhazov, a stříbrní a zlatí jednoduše proto, že být lepší než ostatní patřilo k jejich životnímu stylu. Dokonce i členové mafie, se svými odlišnými společenskými rituály, dbali na své vzezření. Ale i plasťáci, pokud v sobě ještě živili naději na postup, se oblékali lépe.

„Nemám náladu na vaše drzosti,“ odvětila žena nakonec a obrátila se na prodavače, který se vracel se zářivě bílou krabicí z nerecyklovaného papíru. „Vy tam! Potřebuji okamžitě obsloužit.“

„Samozřejmě, paní. Zavolám kolegyni, která se vám bude hned věnovat.“

„Prosím?“

Žena nejspíš očekávala jinou reakci. Prodavač ovšem nemohl upřednostnit ji před Závišem, protože v očích pravidel obchodu si oba zákazníci byli rovni. Proto situaci hodlal vyřešit k oboustranné spokojenosti tím, že by zavolal prodavačku, která obsluhovala u vedlejší přepážky.

„V žádném případě,“ ozvala se žena. „Budete se mi věnovat vy. Tento muž,“ ukázala na Záviše, „prostě počká!“

Takový požadavek prodavače zaskočil. Netušil, co se stalo, ale vyhovět jí nemohl, aniž by urazil prvního stříbrného občana.

„Bohužel,“ řekl omluvně, „tento pán byl před vámi. Moje kolegyně se vás ráda ujme.“

„Vaše kolegyně je mi ukradená,“ zavrčela žena. „Copak nevidíte moji známku? Mám vám ji strčit pod nos? Tento muž buď počká nebo ho prostě vyhoďte na ulici. Stejně byl drzý.“

„Promiňte, ale…“

„Chcete vzdorovat? Stačí jediné mé slovo a jste zpátky na ulici. Vaše neschopnost bije do očí.“

Prodavač se začínal potit. V jeho situaci byla každá rada drahá. I když měl technicky pravdu, kdyby prodejna obdržela stížnost od stříbrné občanky, nikdo by nezkoumal, zda byla v právu nebo ne. Se ztrátou místa by přišel postupně přišel o bronzovou známku, a nejenže by se ho nikdo nezastal, ale žádná korporace by ho nezaměstnala. Jediný důvod odchodu ze zaměstnání, který korporace tolerovaly, byla buď nadbytečnost nebo přestup na jinou pozici u jiné společnosti.

Pro něj nebylo cesty ven. Očekávat pomoc od Záviše nedávalo smysl. Který stříbrný občan by dobrovolně spolkl takové ponížení?

„Vy jste hluchý?“ naléhala žena.

„Ne, paní. Já jen…“

Ubohý prodavač nemohl ani vysvětlit, že kdo je Záviš, jednoduše proto ne, že prozrazovat občanský status jiným než úředním osobám zákon vysloveně zakazoval. Pravda, zákon měl chránit plasťáky před ponížením, protože ostatní občanské kategorie své známky nosily hrdě, ale jestliže Záviš svou známku opět schoval za košili, nezůstal žádný manévrovací prostor k nápravě.

V podobné pasti se ocitl i Záviš. Kdyby ustoupil, zachoval by se tak nevěrohodně, že by na něj prodavač mohl zavolat polici pro podezření, že zfalšoval svou známku. Jistě, pro Záviše by to znamenal jen nepříjemnost, ale pro prodavače opět konec kariéry pro falešné obvinění.

Pokud ta situace má nějak dopadnout, pomyslel si Záviš, ať je od jednoho stříbrného méně.

S tou myšlenkou se otočil, rozepnul si košili a vyzývavě se na ženu podíval: „Zdá se, že se mne snažíte urazit, paní. Budu vás muset požádat o malý moment vašeho cenného času.“

Footnotes

Nemusíte mne urážet dvakrát!

Jeden z důvodů, proč bronzoví občané zřídka dosáhli povýšení, byl výzvový systém, který měl zajistit, že se mezi elitní občany dostanou pouze ti, kteří chtějí odevzdat více, než se od nich čeká.

Tolik se učili už děti na školách, když jim učitelé vtloukali do hlavy, proč je součásná společnost nejlepší možná. Svým způsobem šlo o oprášení středověkých soubojových praktik, povýšených na romantických ideál.

Přirozeně, výsledkem neměla být eliminace potenciálních kandidátů. Uražená strana získala právo duel vyvolat, zatímco vyzvaná strana vybírala druh souboje. Nešlo nutně o fyzický zápas, ať už se zbraněmi nebo bez nich; na výběr bylo z řady strategických her jako go nebo šachy, o kterých se věřilo, že rozvíjí intelektuální schopnosti.

Nicméně, pokud vyzvaná strana prohrála v souboji, který považovala za své forte, ztratila významným způsobem tvář. To znamenalo degradaci v korporátním žebříčku, eventuálně i ztrátu občanského postavení. Korporace braly souboje velmi vážně a porážku svým zaměstnancům netolerovaly. Na druhou stranu aktivně odměňovaly vítězné duely s konkurencí, protože ty přispívaly ke zvýšení prestiže korporace.

Stát se stříbrným občanem obnášelo dostat se a setrvat na špičce lidské fyzické a duševní zdatnosti. Bronzový občan, který odváděl vynikající pracovní výkony, ale neuměl bodovat ve výzvovém systému, neměl naději na postup.

„Vy…!“

Žena užasle zírala na Závišovu stříbrnou známku. Omlouvat se samozřejmě nehodlala, naopak reagovala rozzlobeně: „Mohla jsem si myslet, že narazím na šmejda-provokatéra. Copak slečna Lýdie klesla tak hluboko? Najmout si chudáka vašeho ražení! Snaží se mne urazit?“

Aniž by vysvětloval, že slečnu Lýdii nezná, Záviš jí mlčky pokynul. Bylo zbytečné popírat něco, čemu by žena stejně nevěřila. Navíc, jedna z živností, které Záviš provozoval, neměla daleko k tomu, z čeho ho obviňovala.

Stručně řečeno, provokatéra si mohl kdokoliv pronajmout, aby porazil v duelu protistranu. Hanba se přičítala vždy poraženému. Pokud provokatér zvítězil, ponížil konkurenci. Pokud prohrál, jeho zákazníka porážka nemusela mrzet. Přirozeně, cena zůstávala stejná.

Pokud provokatér častěji prohrával než vítězil, stával se šmejdem, a přicházel postupně o své zákazníky. Mohl sice působit jako obtížný hmyz, který způsoboval nepříjemnosti, ale nikdo ho nemusel brát vážně.

„Šmejd-provokatér,“ Záviš se unaveně usmál. „Nemusíte mne urážet dvakrát. Stačí, když si vyberete způsob.“

„Hm,“ žena si odfrkla. „Škoda, že jste si nezjistil, proti komu vás slečna Lýdie poštvala. Mladý pan Alfréd není existence, kterou můžete provokovat. Jsem jeho osobní asistentka.“

Ze způsobu její mluvy si troufal Záviš odhadnout, že pan Alfréd bude zlatý občan, protože jen zlatý uměl vzbudit ve stříbrných vzbudit takovou zbožnou úctu.

„Ještě jste se nerozhodla?“ zeptal se líbezně a ukázal na její čelenku. „Nebo jste ještě nezjistila, s kým máte tu čest?“

Byl si jistý, že žena prodlužuje jejich rozhovor, aby z umělé inteligence vytáhla dostupné data o svém soupeři. Oficiálně by neměla mít přístup k jeho statistikám, ale neoficiálně existovalo několik společností, které se zabývaly prodejem takových informací. Bylo by urážkou tajemného Alfréda, kdyby své sekretářce nezajistil přístup k alespoň k jedné duelové databázi.

„Nestojíte mi za námahu,“ odsekla. Ale na okamžik se zatvářila zmateně. Pokud Záviš něco uměl, pak létat pod radarem. Jeho profese vyžadovala, aby se neobjevoval v podobných seznamech, takže velká část jeho příjmů šla na vymazání těchto záznamů.

„Zdá se, že jste nikdo, o kterém není potřeba cokoliv vědět,“ usoudila žena, když ji umělá inteligence zklamala. Svým způsobem měla pravdu. Skutečný expert provokatér žil ze své pověsti, nikoliv z anonymity.

„Čili?“

„Nemám na vás čas,“ vyštěkla. „Vyřídíme naši věc rychle. Pěstní zápas tady a teď. Souhlasíte?“

Aniž by ve skutečnosti čekala na jeho souhlas, obrátila se na bledého prodavače a gestem ho vyzvala, aby šel s ní před obchod. „Vy tam! Budete můj sekundant. A netřeste se tolik, člověče. Nečekám od vás zázraky.“

Při fyzickém zápase, při které hrozilo, že jedna ze stran upadne do bezvědomí, sekundant měl právo vzdát se na místo duelanta.

„Zakazuji vám jakkoliv zasahovat,“ řekla žena a začala se vysvlékat do sportovního spodního prádla. Měla vyvinuté svaly s narudlým odstínem, který byl známkou pravidelného užívání supertonických nápojů. I když vypadala ladně a žensky, Záviš nepochyboval, že dokáže jedním úderem zabít vola. Supertonické tekutiny a podkožní implantáty, zpevňující úderové plochy, z ní dělaly nebezpečného protivníka.

Škoda, že si nevybrala šachy, pomyslel si trpce Záviš. Tak jsem mohl mít alespoň šanci.

„Pospěšte si,“ pobízela ho žena, která z jeho kyselého výrazu poznala, jak málo se mu zamlouvá její volba. „Mladý pán Alfréd nerad čeká. Kde je váš sekundant? Vyberte si nějakého a pojďme na to.“

„Malý moment. Řekl bych, že je už na cestě.“

Z Herního centra, naproti přes ulice, se vynořila známá postava vousáče. I na dálku Záviš rozeznal, že jeho nový známý sotva skrývá své rozjaření.

Takže úspěch? Záviš na něj zamával. Sotva Medard došel před obchod s elektronikou, kde uviděl Záviše a neznámou ženu, jak se připravují na něco, v čem rychle rozeznal formální duel, jeho nadšení se vytratilo.

„Co se přihodilo?“ zeptal se nervózně.

„Tamta dáma potřebuje dostat za vyučenou,“ prohodil nahlas Záviš a šeptem dodal. „Proto se od ní nechám zmlátit. Nespal jsem tolik dní, že sotva vidím. Jakmile budeš mít příležitost, hoď ručník do ringu.“

„Samozřejmě… Omlouvám se, paní,“ Medard se bojácně přikrčil, ale odhodlaně namířil paží na příhodný plácek, „naše strana nesouhlasí se zápasem na dlažbě. Přesuneme se na trávník.“

„Co? Máte strach?“

„Ehm? Tedy…“

„Jistěže máme strach,“ křikl Záviš furiantsky. „Mám strach, že vám ublížím.“

S těmi slovy se Záviš svlékl do kalhot a stejně jako ona si vyzul boty. Na příhodném trávníku se začal rozcvičovat, aniž by dbal na její netrpělivé pobízení. Jak se dalo čekat, sotva se novinka o duelu mezi stříbrnými rozkřikla, lidé začali opouštět řadu u Herního centra a přesouvali se k improvizovanému ringu.

„Podívejte se, jaké má ta mrcha svaly. Ten šupák proti ní nemá šanci.“

„Myslíte?“

„Určitě. Nabízím dva ku jedné na Mrchu.“

„V tom případě tisíc na Šupáka.“

„Beru.“

Znudění kolemstojící využili příležitost a rychle uzavírali sázky. Stříbrná občanka se zamračila, když uslyšela, jak ji plasťáci pojmenovali, ale byla dost chytrá, aby se neohradila. Tady neměla co do činění s osamoceným prodavačem, ale s anonymní smečkou lidí, kteří se už dlouho smířili s tím, že nemají moc co ztratit.

„Zdá se, že vám nevěří ani plasťáci,“ podotkla výsměšně. „A to se jim tolik podobáte.“

„Hej kamaráde,“ Záviš zavolal na samozvaného bookmakera. „Můžu vsadit sám na sebe?“

„Proč ne,“ ušklíbl se muž, „pokud vám nevadí, že přijdete o peníze.“

Chlapík nepůsobil dvakrát důvěryhodně se svým potměšilým výrazem, ale velkohubě prohlásil: „Nebojte se, lidičky. Mám tu nejlepší pověst a nejvýhodnější kurzy ve městě.“

„Tady je deset tisíc,“ Záviš vytvořil virtuální bankovku a poslal ji Medardovi. „Běž za ním a uzavři sázku. Ale dej pozor, ať jde sázka přes systém. Kdybych náhodou vyhrál, nerad bych ztratil svůj dvojnásobek.“

Úctyhodný sázkař, který ho zaslechl, si poklepal na hrudník: „Já jsem, pane Šupáku, čestný chlapík. Jestli vyhrajete, vyplatím vás do koruny, a ještě sním ty ponožky, co smrdí u vašich bot.“

„Beru vás za slovo, kamaráde.“

Dav se rozchechtal a očividně se přidal na Závišovu stranu. Nikdo se nechystal fandit korporátní sekretářce, zejména když ta se k nim chovala s povýšenou arogancí.

„Pche,“ ucedila, když pochopila oč se Záviš snaží. „Loudíte o přízeň, kde se dá, co? Odhadli vás dobře na ubožáka bez sebeúcty.“

S pokrčením ramen Záviš skončil se svou rozcvičkou. Přízeň diváků nezněla jako velké terno, ale žena měla zjevně problémy překousnout neuctivé poznámky, které tu a tam zaznívaly na její adresu. Když by dav skandoval proti ní, mohla udělat chybu.

„Vsadil jsem, jak jsi chtěl,“ poznamenal Medard, když se vrátil. „Možná se pletu, ale nevypadáš moc sebejistě.“

„To také nejsem,“ ušklíbl se Záviš. „Ale vsázet na ni by mi neprošlo a navíc má prachmizerný kurs.“

„Dal jsem na tebe tisíc ze svého,“ poznamenal Medard. „Už kvůli mně ji musíš porazit.“

Ta slova Záviše překvapila. Znal se s Medardem teprve krátce a i tak by od něj nečekal smělá rozhodnutí. Víc než cokoli to vypadalo, že Medard hodlá povzbudit nového přítele.

„Není divu, že tě korporace nechtějí,“ poznamenal Záviš a poplácal ho po zádech. „Děláš hloupé a sentimentální investice.“

Na to Medard nedpověděl a odešel se domluvit s nešťastným prodavačem na podmínkách zápasu. Neměl ale moc šancí na úspěch, protože druhý sekundant jen bezmocně krčil rameny. Bylo to zřejmě poprvé, kdy se dostal do podobné situace.

Bronzovi a plastoví občané se sice také pouštěli do duelů, ale zdaleka ne tak často a zdaleka ne s takovou chutí. Nejen pro nedostatek odvahy, ale také proto, že neměli nárok na pokročilou zdravotnickou péči.

Pro ně by zlomená ruka nebo otevřená rána znamenala delší a bolestivý pobyt v nemocnici. Pro stříbrné a zlaté to bylo otázkou hodinové procedury na soukromé klinice.

Nakonec se ale ti dva dohodli, což využila Závišova soupeřka, aby rychle vstoupila do improvizovaného ringu a zvučně se ohlásila: „Xantipa Millerová, osobní asistentka v Asfaltové-Cestovní, vícenásobná šampiónka v pěstním zápase. Občanka druhé kategorie.“

Záviš ji napodobil, protože měl povinnost se formálně představit: „Záviš Velehradský, občan druhé kategorie na volné noze. Vícenásobný šampión v nespavosti.“

Propuklo další kolo smíchu.

Xantipa Millerová se zamračila: „Vy jste ale šašek. Tady nejste na soutěži ve vtipkování. To byste měl naději, ale tady a teď…“

Vyrazila do útoku, tak rychlého, že přihlížejím poklesla čelist. Někteří možná litovali, že se jí posmívali, protože předvedla hbitost, kterou většinou znali jen z internetových klipů.

„A jéje,“ zasténal kdosi. „Šupák je v háji!“

A Záviš byl první, kdo s anonymním hlasem souhlasil.

Footnotes

Nemyslíte, že jste z laciného kraje?

Dostat se do křížku s Xantipou Millerovou bylo jako dostat se do křížku se vzteklou továrnou na kladiva. Její pěsti dopadaly na Záviše s neunávnou pravidelností, bez oddechu a bez kouska představivosti. Jedině díky jednotvárnosti jejích útoků vydržel Záviš první nápor.

Naštěstí pro něj být vícenásobným šampiónem nemělo velkou váhu. V praxi stříbrní jako Xantipa Millerová triumfovali díky technologické převaze: nanomateriály vyztužené kosti se nelámaly, ani když křehké kůstky prstů udeřily protivníka do obličeje; supertonické nápoje, zázračné elixíry mládí, síly a vytrvalosti (se stejně závratnou cenovkou), uměly z člověka udělat téměř supermana, a virtuální tělocvičny šily bojové styly na míru svým zákazníkům.

Proto se bronzáci, natož plasťáci, neobtěžovali s výzvami nad své postavení. Dobře věděli, že nemají šanci. Heslo, kterým je společnost bombardovala: Jen na tobě záleží!“ obsahovalo trpkou příchuť nemožnosti. Zatímco proponenti systému jim předhazovali několik šťastlivců, kterým se podařilo vyšplhat na zlatý vrchol, nikdo nepřipomínal milióny, které každým rokem podléhaly VIUR.

Kdyby na Závišově místě stál bronzák, skončil by v několika okamžicích s přeraženými kostmi. Xantipa Millerová byla rafinovaná asi jako parní buchar. Spoléhala na urputnou ofenzívu, na jejímž konci se její protivník ocitl rozmlácený na kaši.

„Zatracená bestie,“ vykřikl kdosi napůl obdivně a napůl s nechutí.

„Buď tiše, ještě tě uslyší,“ ozval se jiný hlas. Veřejné zápasy jako tento pomáhaly v lidech pěstovat pocit méněcennosti, společenský prospěšné přesvědčení, že na své občanské značky dopadli zaslouženě.

„Do toho! Vyřiď Šupáka.“

I když Xantipa Millerová si nedokázala získat přízeň davu, přesto se mezi přihlížejími, zejména mladými ženami, našlo několik, pro které představovala ideál hodný následování. Možná ty dívky viděly samy sebe na jejím místě, obdařené dokonalou postavou a nezničitelným sebevědomím.

Záviš se trpělivě bránil a přizpůsoboval se tempu. Jako stříbrný měl na své straně dost výhod, aby ho zuřivý nápor nezaskočil. Naopak, Xantipa se nespokojeně zamračila, když jí jedovatý protivýpad málem vyrazil dech.

Neuměla si nejspíš vysvětlit, proč nezískává výhodu. I Záviše překvapilo, jakým tempem se přizpůsobil jejímu stylu.

Snad bych měl poděkovat Černodušnému, pomyslel si zmateně. Místo aby se na něm podepsala dlouhotrvající nespavost, cítil se lépe a lépe. Nejspíš za to mohla bolestivá procedura, které se musel podrobit v Herním centru.

„To není možné,“ křikla Xantipa Millerová rozzuřeně. Na čele jí nabíhaly výrazné žíly, jak se urputně vybičovávala do nepříčetnosti. Jako stříbrná uměla do určité míry regulovat svůj metabolismus a přesáhnout krátkodobě své fyzické možnosti.

„Příliš brzy,“ usmál se Záviš. Každý zkušený zápasník nechával trumfy nakonec. Ale Xantipu Millerovou poháněla touha ukázat svou nadřazenost. Jeden z jejích kopů dopadl na betonový sloupek u cesty a přerazil ho v explozi úlomků.

Ozvalo se několik bolestivých výkřiků mezi přihlížejícími. Záviš urychleně odskočil. Kdyby ho žena zasáhla, nejspíš by ho zmrzačila.

Vítězství za každou cenu, pomyslel si pochmurně. I kdyby mne zabila, pokrčila by rameny a řekla, že jsem nebyl dost dobrý.

„Nechceš se vzdát?“ zakřičel na něj vyděšený Medard. „Vždyť je nepříčetná!“

„Hej, sázkaři!“ ozývalo se ze všech stran. „Můžeme si ještě vsadit na Mrchu?

„Ovšem, ale jen pět ku jedné proti ní. Ne počkat, sedm ku jedné.“

Nervózní bookmaker nejspíš litoval, že dřív nabídl příliš výhodný kurz. To, co se před ním odehrávalo, byl jednoznačný masakr.

„Beru,“ křikl kdosi. „Sedmdesát tisíc na Mrchu. Deset tisíc jsou slušné peníze.“

„Prosím, sázejte s rozumem,“ zasténal muž. „Ale co se má stát, ať se stane. Ještě někdo si chce vsadit na favorita?“

„Tady máš sázku. Hlídejte ho, ať nám neuteče i s penězi.“

„Já jsem slušný člověk,“ úpěl muž. „Záruka solidnosti. Chcete mne snad zruinovat?“

Když ale přijímal sázky, usmíval se pod vousy. Nezdálo se, že by ho příliš trápilo, co se děje v improvizovaném ringu. Kdyby měl Záviš čas, také by si vsadil na sebe. V téhle chvíli si byl jistý, že zvítězí, pokud neudělá chybu.

Většina zápasů, kterých se kdy Xantipa zúčastnila, musela být proti slabším soupeřům. Proto Záviše podcenila a dostala se do taktické bitvy, ve které neměla šanci. Začínala se u ní projevovat únava a její pohyby zpomalovaly. Adrenalinová smršť si vyžádala daň a žena se stahovala do defenzívy.

Kdosi si toho všiml a křikl: „Pět tisíc na Šupáka. Je to můj kluk.“

„Jistě,“ ušklíbl se bookmaker. „Ale kurz se nám změnil. Teď je to dva ku jedná proti Šupákovi.“

„Cože?“

Přihlížející se k němu překvapeně otočili. I Medard, který stál poblíž a nebyl schopný postřehnout jemné náznaky měnící se situace, se tiše optal: „Proč byste to dělal, pane?“

Muž si poklepal lišácky na nos: „Intuice, vážený. Pouhá intuice.“ Pak tiše dodal: „Ta ženská má nejen sílu vola, ale i jeho mozek. Kdežto váš kamarád je zatracený černý kůň. Nechtěl byste ho přesvědčit, aby pro mne pracoval?“

„Pracoval? Stříbrný? Pro vás?“

Medarda ohromila drzost, se kterou se bookmaker odvažoval mířit tak vysoko.

„Nebuďte tak šokovaný, milý pane. Tady je má vizitka. Ctibor Oplatka jméno mé. Živnostník v oboru sázek.“

Medard si prohlédl vizitku. Vypadala solidně, podstatně solidněji než její majitel. Uváděla dokonce i sídlo firmy a internetové stránky.

„To jste měl štěstí, že jste se tady nachomýtl.“

„Štěstí s tím nemá co dělat,“ odvětil muž téměř uraženě. „Byl bych špatný odborník, kdybych nepoznal Velehradského. Má v našich kruzích určitou pověst, víte. Tajnůstkář možná, výmazy z databází určitě. Ale v naší živnosti musíme znát i ty, co létají pod radarem.“

„Vy jste se s ním už setkal?“

„Ne. Ale vím kým je. Poslední dobou o něm nebylo moc slyšet, ale před rokem měl údajně prsty v trablech První-Spořitelní.“

„To je nesmysl. Jak by mohl jeden stříbrný dělat potíže korporaci?“

Ctibor Oplatka zakroutil očima: „Já také neříkám, že Velehradský pracoval sám. Mne jen zajímá, že váš kamarád je schopný duelant a spolu bychom mohli vydělat pěkné peníze. Když mu dáte moji vizitku a on mi zavolá, máte u mne desítku. Když se s Velehradským dohodneme, máte u mne stovku.“

Medard měl ještě v živé paměti, jak se mu Záviš vysmíval, že neumí jít za svým.

„Nemyslíte, že jste z laciného kraje?“ zeptal se proto.

„Co? Za zavolání víc než deset tisíc nedám. Ale pokud Velehradského přesvědčíte, můžeme se domluvit na sto padesáti tisích.“

„Ehm?“

Když zaskočený Medard pochopil, že Oplatka mluví v tisících, ztratil řeč. Sociální dávky, na které měl jako plastový občan nárok, nedosahovaly ani na tři tisíce za měsíc.

„Člověk by myslel, že ve vaší situaci po tom skočíte jako slepice po flusu,“ poznamenal Oplatka a odvrátil se, aby sledoval zápas.

„V mojí situaci?“

„Jste plasťák bez vakcíny, ne? Když přiznáte roční příjem přes dvě stě tisíc, máte bronz v kapse.“

„Proč bych měl být, ehm, plasťák bez vakcinace?“

„Ale člověče! Vy jste dobrý! Známku máte za košilí. Každý bronzák ji nosí, aby ji kdekdo viděl. Podle vašeho břicha hned vím, že jste ten krysí závod už vzdal. Kdy jste byl naposledy v tělocvičně, co?“

S pocitem studu se Medard odvrátil: „Když bude příležitost, dám mu vaši vizitku. Ale přemlouvat ho nebudu.“

„Vaše chyba. Nenutím vás,“ odtušil Oplatka a s profesionálním zaujetím ukázal na dva zápasníky. „Brzy bude po všem. Překvapení se nekoná.“

Ale zde se Ctibor Oplatka pletl. Když Xantipa Millerová pochopila, že narazila na zeď, kterou nepřekoná, potichu sykla: „Koupím remízu.“

Protože stříbrní si obecně nemohli dovolit prohrát, podobné nabídky byly běžné. Přirozeně, fair play přišla zkrátka, ale účel světil prostředky.

Záviš předstíral úder a zašeptal: „Kolik?“

„Dvě stě.“

„Málo.“

Jeho protivnice málem vyplivla krev. Dvě stě tisíc korun je málo?

„Měl jsem pravdu,“ ucedila. „Jste hajzlík, co jde po penězích.“

„Také se dohodnout nemusíme,“ odtušil Záviš lhostejně. Necítil k ní žádné sympatie - a pokud by z ní měl vyrazit všechny úspory, pak s úsměvem na tváři. Proti němu stála stříbrná občanka, nebezpečná šelma, která si svou cestu pod vrchol vybojovala bezohledností.

„Tři sta,“ zavrčela.

Když neodpověděl, téměř zoufale dodala: „Víc nemám.“

„Beru i supertonické nápoje.“

„Vy jste blázen!“

Supertonické nápoje se přidělovaly na základě občanského postavení. Ty skutečně účinné se nedaly zaplatit penězi; dokonce i stříbrní jich měli nedostatek, proto zůstávali závislí na zlatých, kteří jim je dokázali opatřit. Lidé jako Xantipa Millerové považovali skutečnou loajalitu za přítěž a hrdě šli tam, kde jim kynul nejvyšší zisk. Peníze pro ně časem přestávaly hrát roli, proto společnost v nich elita podporovala závislost na povzbuzovacích prostředcích.

„Mladý pan Alfréd vám opatří další,“ sykl Záviš. „Když prohrajete, vykopne vás.“

„Dva nápoje a peníze! Víc nemám a nedám.“

I když pravděpodobně lhala, Záviš byl spokojený. Odskočil od ní a hlasitě zavolal: „Co takhle plichta, vážená?“

Jeho akce ženu překvapila. Tím, že remízu nabídl on, přiznával, že je slabší stranou. I kdyby se o duelu dozvěděl její nadřízený, nemohl jí nic vyčítat, snad jen že svého soupeře nevyřídila pro větší slávu korporace.

„Proč ne,“ řekla chladně, úlevu schovanou za netečnýma očima. „Jak už jsem řekla, nemám tolik času, abych se zahazovala s každým provokatérem. Máte štěstí, pane.“

Pak se otočila a mlčky se vydala ke svým odloženým věcem. S kabelky vytáhla papírové kapesníky a za asistence prodavače, ze kterého předtím udělala svého svědka, si otírala špínu a krev. Pokud na tom byla jako Záviš, musela si připadat jako přejetá parním válcem, ale její pohyby zůstávaly nevzrušené, jako po návratu z lehkého tréninku, který nestojí za řeč. Její soupeř se nenamáhal udržovat hrdou fasádu a s hlasitým hekáním se svalil do trávy, kde s úlevou pil malé kalíšky vody, které mu Medard nosil z obchodu s elektronikou.

Přihlížející dav, a zejména ti, kteří využili služeb in promptu zřízené sázkové kanceláře, si uvědomil, co nečekaný vývoj situace znamená.

„Cože! A co naše peníze? Dostaneme je zpátky.“

S výrazem nekonečného smutku, Ctibor Oplatka protáhl svůj lišácký obličej a lítostivě pronesl: „Vaše sázky propadají, přátelé. Všechny do poslední. Hra je hra.“

Někteří se ovšem nehodlali nechat snadno odbýt.

„Máš vůbec licenci, ty podvodníku,“ zakřičel kdosi. „Jestli nevrátíš peníze, chytíme tě a udáme, že podnikáš na černo.“

„Nemusíte mne chytat, přátelé. Rád tu s vámi počkám na příchod policie. A s chutí vám rozdám i své vizitky. Má živnost je naprosto počestná, platím daně, a i jinak jsem poctivý bronzák.“

Po té, co jim nabídl k nahlédnutí svou známku, nikdo dál nenaléhal. Dav se rozešel s nespokojeným reptáním. I Ctibor Oplatka se rozloučil, ale napřed významně zamrkal na Medarda, když gestem s roztaženým palcem a malíčkem naznačil, že očekává telefonát.

Footnotes

Dovolíte, pane, abych vás ošetřila?

Zpocený a rozbolavělý Záviš se oblékl za laskavé Medardovy asistence. Ruce a nohy měl pokryté modřinami, které postupně začínaly černat.

„Díky, kamaráde,“ zasténal. „Mám štěstí, že mi ta ženské nezlámala kosti. Dlužím ti, myslím, nějaké peníze.“

Vytvořil virtuální bankovku a předal ji Medardovi, který se na ni ohromeně zahleděl.

„Sto tisíc! Zbláznil ses?“

I když Medard ztratil při falešné remíze svou sázku, nečekal tak štědrou kompenzaci.

„Rozhodně si ji zasloužíš,“ podotkl Záviš. „Kdyby nebylo tebe, počkali by si na mne ti tři rabiáti.“

„No a co?“ Medard se trpce usmál. „Chlap, který umí vyřídit stříbronosku za patnáct minut, by s nimi udělal krátký proces. Udělal jsi ze mne hlupáka.“

„Možná. Ale také jsem mohl skončit s kudlou v zádech. Ostatně, kdybych tě nepotkal, neměl bych příležitost si přivydělat.“

Ať už na věc nahlížel jakkoliv, mít skoro půl miliónu stálo za chvilku nepohodlí.

„Což mi připomnělo. Jak jsi dopadl ty?“

Místo odpovědi Medard ukázal vztyčený palec. „Oficiálně Hráč. Moje skóre všechny překvapilo. Nechci se chlubit, ale podle doktora mám výbornou afi-cosi.“

„Afinitu,“ napověděl mu Záviš nepřítomně. Kdyby tak člověk mohl Černodušnému věřit! Klidně mohlo být, že veškeré to plácání po rameni byl jen psychologický trik, jak zájemce motivovat, aby se ve Hře angažovali na hranici svých schopností.

„V každém případě,“ pokračoval Záviš, „jaký máš teď plán?

„Plán? Jít domů a večer se přihlásit do Hry. Co jiného?“

„Být tebou tak se zastavím v tělocvičně a nechám se proklepnout. Možná tě čeká překvapení.“

„V mém věku? Přestal jsem se dávno testovat. Každý výsledek byl horší a horší.“

Společnost svým občanům nabízela měření tělesné a duševní zdatnosti. Ovšem, většina bronzových a plastových se jim vyhýbala jako čert kříži. S postupujícím věkem se dostávaly na sestupující křivku, a proto soudili, že je lepší nedávat svá data k dispozici.

Neuvědomovali si, že korporátní umělé inteligence přímo vyřazovaly kandidáty s chybějícími nebo starými testy. Ne snad že by měl Medard velké šance, ale svou neochotou své výsledky aktualizovat si nevědomky pod sebou podřezával větev.

Ovšem, pro Medarda mělo nyní doporučení od Záviše velkou váhu.

„Proč bych tam měl chodit?“ zeptal se zvědavě a ukázal na své rostoucí břicho. „Víš, poslední dobou jsem trochu z formy.“

Než ale mohl Záviš odpovědět, všiml si, že k němu přistoupila neznámá dívka s kartónovou krabicí v ruce.

„Dovolíte, pane, abych vás ošetřila?“

Byla to vysoká kráska s dlouhými světlými vlasy a modrýma očima, oblečená v zářivě bílém tričku a kalhotách. Aniž by čekala na odpověď, rychle k němu klekla do trávy, bez ohledu, že taková akce musela na čisté látce zanechat stopy. Rychle ho prohmatala, donutila ho zakroutit zápěstím, zvednout nohy, a na okamžik se zarazila na starých neodstraněných jizvách, které se vinuly jako hadi pod jeho koleny a lýtkách. Žádný komentář ale nezazněl.

Nepatřičná ve své roli, zlatovláska měla štíhlé prsty, s růžovým lakem na nehtech, luxusní dámské hodinky na zápěstí a voněla decentním parfémem. Nic nenasvědčovalo, že jde o mladou ženu, která si běžně hraje na samaritánku a ošetřuje zraněné cizince.

„Mám regenerační injekci, která by vám měla pomoc,“ vysvětlila. „Zdá se, že ji potřebujete.“

„To není nutné.“

Zaskočený Záviš se okamžitě odtáhl. Ta poslední věc, ke které byl ochotný, bylo nechat si vnutit injekci od člověka, kterého neznal, jakkoliv lákavě ta nabídka zněla.

Dívku Závišova reakce překvapila a s odzbrojující naivitou mu ukázala průhlednou ampulku s označením RI-01 a injekční stříkačku zatavenou v plastu.

„Mám ji schovanou pro bratra,“ vysvětlila. „Je levná, ale pomáhá. Když si ji nevezmete, pochybuji, že odsud odejdete po svých.“

„To není vaše starost, slečno,“ odsekl Záviš nevlídně.

„Nebuď takový,“ ozval se Medard, který se tvářil rozpačitě. „Je to od vás velice laskavé, slečno, ale…“

„Nemusíte se bát,“ ujistila je dívka, aniž by pochopila, v čem je problém. „Studuju na zdejší lékařské fakultě. Vím, co dělám. Jsem tady s bratrem. Můžete se ho zeptat.“

Ukázala na mladíka, který stál za ní a upíral na Záviše ostražitý pohled. Byl skutečně na dívku podobný, ale jeho rysům chyběla ženská měkkost, takže působil strohým, skoro nepřátelským dojmem. Co hůř, na zádech nosil batoh, ze které trčela dřevěná násada, kterou mohl kdykoliv použít jako zbraň. I když jeho kůži chybělo zarudnutí typické pro uživatele supertonických nápojů, Záviš by si vsadil, že bratr i sestra nepocházejí z obyčejné rodiny.

Aby to nebylo všechno, po mladíkově boku stála další dívka, tentokrát černovlasá, ze které Závišovi naskakovala husí kůže. Snad ho poznamenal souboj s Xantipou Millerovou nebo mu bolestivá seance s doktorem Černodušným příliš rozjitřila nervy, ale měl pocit, že ji zná.

Na první pohled poznal, že černovláska nepochází ze stejných společenských kruhů jako sourozenci. Veškerá její elektronika patřila do nejlevnější kategorie, určené pro plasťáky; také její pleť působila přirozeně, bez nadpozemské dokonalosti drahé kosmetiky a potravinových doplňků, díky kterým se stříbrní a zlatí odlišovali od občanů nižší kategorie.

Ale i tak vynikala exotickým půvabem; to možná způsobilo, že jí sourozenci dovolili je doprovázet. Nebylo neobvyklé, že krásky z nižších vrstev bojovaly o příležitost následovat lépe situované vrstevníky a dostat se tak ke zdrojům, které by jinak nezískaly.

„Má sestra studuje medicínu,“ prohlásil mladík neutrálně. „Jsme Světlana a Juraj Trojákovi. Můžete nám věřit.“

Záviš v životě o rodině Trojákových neslyšel. Ostatně, bylo by divné kdyby ano, když v samotném městě žilo přes deset miliónů obyvatel. Juraj Troják se ale představil se samozřejmostí člověka, kterého zná každý.

„Opravdu?“ Záviš zalapal po dechu. „Ti Trojákovi? Jaká pocta, pane!“

Když mladík pochopil, že narazil na sarkasmus, trochu se začervenal. Jeho černovlasá společnice se lehce usmála, jako by ani necítila povinnost cítit se trapně za vůdce smečky.

„Myslel jsem,“ vysvětlil mladík a ukázal identifikátor občana-kandidáta, „že máme poctivé úmysly.“

„A vy se jmenujete jak?“

Záviš se nedokázal odtrhnout od černovlásky. Nemohl ji znát, rozhodně ne – musela být mladší o patnáct let mladší než on, ale i tak měl pocit, že s někým jako ona zažil něco důvěrného, něco velice intimního. Když se jí ptal na jméno, ozvalo se v něm záchvěv minulosti, ostych mladíka, který touží vyloudit telefonní číslo z pěkné spolužačky.

„Márová Gabriela,“ řekla černovláska klidně. „Občan-kandidát. Studentka chemie. Máte pěkné modřiny, pane.“

„Velehradský Záviš,“ natáhl k ní formálně ruku, aby jí potřásl. Přijala ji a mírný údiv, který se mihl na její tváři nepramenil ani tak ze strachu z infekce, jako spíš z nečekaně přátelského pozdravu. Zatímco injekci od Světlany Trojákové odmítal, jí se představil. Aby zahladil své faux pax, Záviš podal ruku i ostatním. Nikdo z nich neprojevil větší nadšení, že se právě seznámili se stříbrným, dokonce ani Gabriela Márová ne.

Vyvádí mne z míry! pomyslel si Záviš. Jiná by za šanci seznámit se se mnou prodala vlastní rodiče.

V jeho světě intrik přítomnost takové osoby vzbuzovala ostražitost, nikoliv romantické představy. Dobře věděl, že lidé, kteří by se mu chtěli dostat na kobylku, se mohou dostat k jeho psychologickému profilu. Vybrat mladou ženu, na kterou by podvědomě reagoval, nebylo složité. Měl vždycky slabost pro tento jižanský typ s nazlátlou pletí. Jako Evropan trpěl předsudky o tom, že být opálený znamená být zdravý a atraktivní.

„To by bylo!“

Ve svém zamyšlení přehlédl, že Světlana Trojáková mu píchla injekci do paže.

„Já nic nedovolil,“ zavrčel a chytil ji za zápěstí, až vykřikla bolestí.

„Okamžitě ji pusťte!“

Její bratr reagoval pohotově, až příliš pohotově. Z batohu na zádech vytáhl něco, co vypadlo jako násada ke smetáku. Při bližším zkoumání, Záviš rozpoznal dřevěný meč, se kterým sportovci cvičili východní druhy šermu. Bratr, který brání sestru? Jaké staré klišé!

Pokud šlo o něj, měl jasno. První-Spořitelní se rozhodla vybrat dluh, který u ní měl. Ta, která se jmenovala Světlana, měla vyprovokovat potíže a ošetřit ho pod vhodnou záminkou. Bůh ví, co mu vpravila do žil. Možná sedativum. Nakonec, jak jinak někoho na ulici omámit než s dobrými úmysly? Černovlasá Gabriela sloužila jako rozptýlení – typ, kterému by věřil, protože na sobě nemá auru stříbrných, natož zlatých. Prosté děvče z poctivé neambiciózní rodiny.

Bude se dívat, jak mne budou mlátit? Vždycky se dívala. Ona byla taková! Někoho podobného už potkal, ale nevybavil si kdy a kde.

Gabriela v něm vyvolávala řadu vzpomínek, které nedávaly smysl. I kdyby První-Spořitelní s ním hodlala zatočit, sotva by postupovala tak rafinovaně, aby zasáhla i jeho podvědomí. Její manažeři se podobali Xantipě Millerové. Vždycky plánovali přímo, bez zbytečných kudrlinek. Když na něj křičeli, že ho zničí, sotva by je napadlo kutat v dávno pohřbené minulosti.

„Omlouvám se, Juraji,“ řekl a uvolnil Světlanu ze svého sevření. Dbal, aby oslovil mladíka jménem a sledoval jeho reakce, připravený kdykoliv zlatovlásku strhnout na sebe jako štít. Už po druhé se Juraj Troják začervenal. Pak schoval za záda cvičný meč.

„Já se omlouvám, pane Velehradský. Sestra měla počkat na vaše povolení. Ale ona už je taková od přírody. Ráda pomáhá slabým a zraněným.“

Poslední slova pronesl se známkou zřetelného nesouhlasu, jako by se bál, že si před ostatními zadá. No ovšem, pomyslel si Záviš. Soucit je slabost.

„Je mi líto, slečno Světlano,“ řekl měkce. „Na svou obhajobu musím poznamenat, že by mne nepřekvapilo, kdyby se mne jistá korporace nepokusila zdrogovat na ulici. Víte, jak to chodí.“

„V nejmenším netuším,“ odvětila Světlana klidně, pozoruhodně málo dotčená chvilkovým dramatem. „Kolik vidíte prstů, pane Velehradský. Všimla jsem si, že jste dostal ránu do hlavy. Můžete mít otřes mozku.“

„Pochybuji. Dostal jsem slabou ránu v mezích mé tolerance.“

„Vy to poznáte?“ zeptal se Juraj překvapeně a s kapkou obdivu. „Musíte mít své zkušenosti, že?“

„Mluvíte oba nesmysly,“ napomenula je Světlana. „Nikdy byste neměl zranění mozku podceňovat, pane Velehradský. Mimochodem, když celá ta bitka začala, mluvil jste o nespavosti. Jeden můj profesor se věnuje poruchám spánku. Můžu vám na něj dát kontakt.“

„Není třeba.“

Závišovi se napůl líbilo a napůl ho rozčilovalo, jak se o něj stará.

„Vyléčil spoustu pacientů, aniž by je zdrogoval a předal korporacím,“ poznamenala Světlana štiplavě. „Ostatně, velice ráda bych vám doporučila i nějakého psychiatra. Mluvím naprosto vážně, nemusíte se šklebit. U stříbrných a zlatých občanů se stihomam vyskytuje často.“

Footnotes

Ty jizvy mám kvůli ní!

Aniž by se ho dotklo, že ho dívka považuje za blázna, Záviš se snažil vstřebat, jak se mu bortí svět. Potkat už druhého člověka, který se vyznačoval tím, čemu se lehce pohrdavě říkalo dobré srdce, bylo tak nápadné, že muselo jít o spiknutí. Po očku pozoroval Medarda, druhého podezřelého, zda si se sourozenci nevyměňuje tajné signály, ale vousáč se motal sem a tam v zoufalé snaze být užitečný.

Gabriela Márová, černovlasá kráska, se nudila a prohlížela si vitrínu s vystavenou elektronikou, kde ji zaujal vystavený model s OR čelenkou, vyhrazenou pro vyšší občanské kategorie. I kdyby měla dost peněz, nemohla si ji dovolit. Záviš potlačil naprosto iracionální touhu čelenku pro ni koupit.

Juraj Troják, který se zdvořilosti postával nad nimi, položil několik otázek, která se týkaly duelového systému - a zdálo se, že se nemůže dočkat, až bude mít příležitost podstoupit svou první bitku. „Myslíte, že paní Millerová udělala chybu, když navrhla pěstní zápas. S čím by měla větší šanci?“

„Za prvé…“ Záviš se soustředil na Juraje, aby se nemusel soustředit na Gabrielu. Obyčejná holka. Nemůže tušit, jakou mám minulost.

„Za prvé, byl jsem to já,“ řekl důrazně, „kdo nabídl remízu - a paní Millerová mi udělala laskavost, že ji přijala. Těžko udělala chybu.“

„Nevěřím. Začínal jste mít navrch.“

„Za druhé, i když vás učili jinak, vítězství za každou cenu je nesmysl.“

„Jistě, ale tady jste nic nezískal, tak proč…?“

Přirozeně, Záviš neměl v úmyslu odhalit zákulisí svého rozhodnutí.

„Za třetí,“ pokračoval, aniž by odpověděl, „své slabé stránky si nechávám pro sebe. Proto bys neměl, kamaráde, čekat, že ti poradím, jak mne porazit.“

„Aha. Musíte si myslet, že jsem hlupák.“

Závišovi se Juraj zamlouval, takže se zamračil. Nemohl se dočkat, až se vrátí do bezpečí bytu, zavře se před světem a soustředí se na svůj cíl. Podíval se na Gabrielu a konečně si vzpomněl. Ředitelka výchovného ústavu, úžasná kráska, tajný předmět nočních snů všech mladíků! Čtrnáctiletí revolucionáři, nerozumní a zmatení, se snadno nechali přesvědčit - a ti kteří ne, pro ty měla jiné metody.

„Gabriela se líbí starším mužům,“ podotkla polohlasem Světlana, když skončila s ošetřováním. „Nejspíš to s vámi nebude zlé, když na ni tak zíráte.“

„Jak se jmenovala její matka za svobodna?“

„Nemám zdání. A vy se jí raději neptejte. Gabriela je sirotek,“ podotkla Světlana přísně. „Navíc, říct mladé holce, že jste znal její matku. To je otřepané, ne? Haló, ztracená lásko mého života!“

„To doufám ne,“ ušklíbl se Záviš a ukázal na své nohy. „Ty jizvy mám kvůli ní.“

„Aha.“ Světlana si ho změřila s profesionálním zájmem. „Stává se vám často, že náhodní kolemjdoucí jsou postavy z vaší minulosti? Myslíte si, že vás ohrožují? Ubližují vám? Mluví o vás za vašimi zády?“

„V zásadě ano,“ přiznal Záviš. „Nonstop. Například tady Medard,“ ukázal na vousáče, který stál trpělivě opodál. „Měl jsem dojem, že se domlouvá s bookmakerem, který přijímal sázky na můj zápas.“

„A to je pravda,“ vysvětlil Medard rozpačitě. „Chtěl, abys mu zavolal. Slíbil mi peníze, když to klapne. Ale samozřejmě tě nebudu přemlouvat.“

„Máš jeho vizitku?“

„Ano, tady.“

„Ctibor Oplatka? Nikdy jsem o něm neslyšel. Zavolám mu a donutím ho, aby ti zaplatil… Ještě nějaké otázky, slečno budoucí doktorko?“ zeptal se posměšně. Ale dívka měla hroší kůži, které se uštěpačnost nedotkla.

Nicméně Medard, rozhodně citlivější na jemné náznaky, se neklidně ošil a aby odvedl řeč na jinou kolej, ukázal na kartónovou krabici, kterou Světlana odložila.

„Něco živého, co?“ zeptal se přátelsky. „Morče nebo křeček?“

„Tady?“ Světlana, doposud sebejistá, zaváhala. „Nic z toho.“

„Také mám rád zvířata. Smím se podívat?“

„Věřím, že budete litovat, když tu krabici otevřete.“

S probuzeným zájmem se Gabriela otočila a černýma očima se zahleděla na Medarda. Záviš cítil, jak mu tluče srdce. Věřím, že budeš litovat… Ta dikce a netečná lhostejnost s nádechem škodolibosti. Mohla by být Gabriela její dcera?

„Co je za těmi dveřmi, paní ředitelko?“

„Věřím, že budeš litovat, když je otevřeš, můj malý Záviši.“

Zavrtěl hlavou. Neviděl mezi ženami vyslovenou rodinnou podobu, jen jistou příbuznost v gestech a způsobu řeči.

„Nesmysl.“

Navzdory varování, Medard se Světlaniným výslovným souhlasem (nikdy by se nedobýval do cizího majetku bez dovolení) otevřel víko krabice. Ve chvíli, kdy se podíval dovnitř, s výkřikem odskočil, zběsile zašátral v kapse a přiložil si na ústa kapesník.

Na špinavém dně seděla bílá holubice, víc mrtvá než živá, s kapkami krve na zraněném křídle. Kdosi vložil dovnitř pár hrstí natrhané trávy a improvizované napajedlo z rozříznuté plastové láhve. Pták netečně hleděl před sebe, ponořený do své bolesti.

Kdyby se z krabice vynořila hlava podrážděné kobry, nemohla by Medarda vystrašit víc. Nikdo se ale nesmál. Strach občanů bez vakcinace z ptáků byl obecně známý. Někteří je stříleli na potkání, v urputné snaze vyhubit vše, co mělo křídla. A naopak, majetnější čtvrti nechávaly po ulicích toulat pávy, aby odstrašily plasťáky před vstupem dovnitř.

„Pane Medarde,“ řekla Světlana nabádavě. „Ptáci VIUR nepřenáší. Neměl byste věřit poplašným zprávám.“

„Já vím!“

I když si bledý Medard netroufal přijít blíž, přiměl se odložit kapesník.

„Pracoval jsem pro korporace,“ dodal v zoufalé snaze nevypadat jako pověrčivý balík. Záviš si vzdychl. Nejraději by s Medardem zatřásl a domluvil mu, aby se přestal ohánět svým neslavným bronzovým obdobím.

„Pokud máš strach,“ řekl, „tak si drž odstup. Není důvod, aby ses cítil provinile. A ty, slečno budoucí doktorko, mu nedělej kázání.“

„Chtěla jsem, aby se pan Medard cítil bezpečněji,“ pokrčila Světlana rameny.

„Jistě,“ opáčil Záviš. „Bez vakcinace zemře do několika let. Jak bezpečně se cítí?“

Už po několikáté, Medard vyrazil, aby zažehnal hrozící hádku. „Jsem v pohodě. Cítím se skvěle. Trocha iracionálního strachu ještě nikoho nezabilo. Navíc jsem měl štěstí,“ dodal s nádechem pýchy, „stal jsem se Hráčem. Doktor mne ujistil, že získat bronzovou známku je otázka času.“

„Jistě ti také doporučil,“ ozval se Záviš kysele, „aby ses pochlubil na každém rohu.“

Medard rozpačitě zmlkl.

„Co špatně?“ zeptal se Juraj. „Víte, byli jsme také na cestě do Herního centra. Kdybychom se dostali do Hry, máme držet jazyk za zuby?“

Záviš ukázal na řadu čekatelů a ještě větší zástup nespokojených občanů, kteří vyslýchali každého, kdo vyšel ven.

„Tahle Hra,“ poznamenal Záviš, „vyvolala velké naděje a způsobila ještě větší zklamání. Každý plasťák má dojem, že mu odepírají přístup už i do virtuální reality. Nediv se, že jsou rozzlobení.“

„Aha.“

„Nejen to,“ ozvala se mlčící Gabriela, „spousta stříbronosů a zlatonosů se snaží dostat dovnitř. Na druhou stranu,“ dodala zlomyslně, „ne všichni mají stejný názor. Nezakázal vám otec sem chodit?“

„Můj otec ať si trhnou nohou,“ odsekl Juraj popuzeně. „Copak tady nejsi s námi?“

„Já vašemu otci nic nedlužím,“ poznamenal Gabriela klidně.

„A já snad ano?“

„Někdo by nesouhlasil. Ale každé dítě má potřebu se bouřit proti autoritám. Nemám pravdu, pane Velehradský? Vy byste nám uměl poradit. Nevěřím, že váš přítel se dostal dovnitř bez vaší pomoci.“

Medard se ke Gabriele poraněně otočil, když tak ponížila jeho schopnosti.

„Já…“

Vida! Vida! Záviš pochopil, proč černovláska trávila tolik času hleděním do výlohy. Nezajímala ji chytrá čelenka, zajímal ji od samého začátku on sám. Sledovala ho jako odraz na skle, zdánlivě netečná, ale stále s prstem na tepu situace. Vybavil si ředitelku ústavu, jak sedí před baterií monitorů, míří na ně štíhlým ukazováčkem a přátelsky mu povídá: „Tady jsem vševědoucí a všemohoucí, můj malý Záviši. Snad bych ti neměla radit, ale některé starověké civilizace věřily, že není hřích postavit se autoritám. Hříchem je se nechat chytit.“

„I kdybyste měla pravdu, rady jsou cenné zboží,“ poznamenal. „Někdo je musí zaplatit, má malá Gabrielo.“

Nic. Má malá zástalo bez reakce. Nejspíš jsem se spletl.

„Co třeba dluh vděčnosti?“ nadhodila dívka. „Světlana vás ošetřila.“

„Aniž bych se prosil.“

„Co se stalo, stalo se.“

„Pravda,“ uznal Záviš. „Ale jak to souvisí s tebou? Nech mne hádat. Chceš mne zmanipulovat, abych poradil Světlaně gratis pro deo.“

Žádný ze sourozenců se Gabriely nezastal. Jediný Medard vyrazil na zbytečnou zteč, ale Záviš ho zarazil. „Neboj se, kamaráde. My si rozumíme. Co kdybys ses nechal podplatit?“

„Já? To bych nemohl. Dostal jsem se do Hry díky tobě. A slíbil jsem, že nikomu nic neprozradím.“

Záviš zakroutil hlavou. U někoho by šlo o pózu, ale Medard byl skutečně poctivý a naivní do morku kostí. Zastřelit a vycpat do muzea! Bylo by lepší, kdyby mlčel. V několika větách prozradil, co ta holka potřebovala vědět!

„Plasťák jednou, plasťák navždy,“ povzdychl si. „Povím ti, jak se zařídit. Jakmile odejdu, zdržíš se a Gabriela ti udělá nabídku. Když přijde čas na placení, požádá Trojákovi o půjčku, kterou prostě nevrátí. Nemám pravdu, Světlano?“

„Vy si o lidech myslíte to nejhorší,“ ohradila se dívka, zatímco její bratr jen pokrčil rameny. „Kdyby vznikla taková situace, ty peníze by šly z mé kapsy. Světlana nevěří na hodnotový systém naší společnosti.“

„Všiml jsem si. Každý neseme své břímě,“ Záviš ukázal na Medarda jako na vzácný exponát. „Čistá duše, druh na pokraji vymření. Světlano, na malý moment. Promluvíme si stranou… Ale napřed malá právnická doložka,“ dodal s ušklíbnutím, „v žádném případě se nechystám porušit mlčenlivost, kterou jsem podepsal v Herním centru. Prostě si chci s krásnou mladou dámou domluvit schůzku v soukromí. Třeba ji pozvat na večeři. Bratr v roli ochránce nic nenamítá, předpokládám.“

„Světlana je dospělá,“ řekl Juraj s křivým úsměvem a sevřenými pěstmi. Vůbec se mu nelíbilo, co Záviš naznačoval. „Není má věc s kým a jak se stýká.“

Další takový, co si hraje na padoucha, napadlo Záviše. Zaznamenal, jak sebou Světlana trhla, když ji bratr nebránil víc. Sourozenci měli daleko do doktora Černodušného a jeho slovnímu pokeru s náznaky a narážkami. Černovlasá Gabriela se opět obrátila k výloze, kde si natáčela pramínky vlasů na snědé prsty.

Ta holka je přirozený talent! Dobře ví, že stačí mlčet.

Ovšem ne každý své roli rozuměl tak dobře.

„Nestojím o vaše rady,“ odsekla Světlana. „Ošetřila jsem vás, protože jste potřeboval pomoc. Nic víc, nic míň.“

Footnotes

Proč se mne snažíte urazit?

Když si dívka dala konečně říct, Záviš narazil. Původně ji chtěl odvést do koutku, kde, jak zjistil, se z okolních obchodů vyhazoval odpad, takže se tu válely zbytky kartónových obalů, lepících pásek a slupek od ovoce. Tolik k romantice, pomyslel si a zamířil do stínu vysoké lípy, která nabízela příhodnější prostředí pro hovor s půvabnou samaritánkou. Snad po dojmem, že jde o důvěrné sdělení, Světlana zůstávala v jeho blízkosti, na vzdálenost půl metru.

„Nechci, abyste si myslel, že mi něco dlužíte,“ řekla, „ale jsem ochotná vám zaplatit, pokud mi prozradíte tajemství, jak se dostat do Hry.“

„Opravdu? Přišlo mi, že ti na Hře nezáleží.“

„Jistěže ne. Mám důležitější věci na práci než běhat a lovit monstra.“

„To určitě. Nákupy zaberou spoustu času.“

Záviš ji přejel pohledem od hlavy k patě. Od otevřených střevíců na vysokém podpatku, po bílé kalhoty a halenku s chladícími prvky (nezbytná a drahá položka v parném létě), až po delikátní zlatý náramek s ručičkovými hodinkami, po pokožku vylepšenou kosmetickými krémy a účinnými potravinovými doplňky.

„Vy jste blbec. Já vás také nehodnotím podle vzhledu. Dobře jsem slyšela, jak na vás pokřikují, že jste šupák.“

„Tušé! Proč chceš do Hry?“

„Protože můj bratr je nebezpečný šílenec.“

„Pak by měl být zavřený v ústavu.“

„Není nebezpečný pro okolí, ale pro sebe.“

„Ty si ráda hraješ na psychiatra, co?“ zasmál se Záviš. „Já trpím stihomamem, bratr také blázen. Pokud tohle není diagnóza, tak, jak nabízel i pan Ctibor Oplatka, sním své smrduté ponožky.“

Ale Světlana se nenechala vyvést z míry. „Bratr se touží stát slavným duelantem.“

„Pak je to blázen,“ uznal Záviš. „Proto sebou nosí ten dřevěný meč?“

„Kdyby jen to! Mohla bych vyjmenovat všechna bojová umění, o která se kdy zajímal. Je tím posedlý. Nepřestává sledovat ty odporné zápasy v televizi, víte které. Ty, ve kterých do sebe lidé mlátí pěstmi, dokud z nich není krvavá kaše.“

„Vím o nich.“

„Ale nevyžíváte se v nich, že ne?“

„Možná vypadám drobet omšele, ale zbytky dobrého vkusu mi zůstaly. Jsem na tvojí straně.“

„Ti ubožáci si neuvědomují, že regenerační injekce neumí zázraky. Viděla jsem v nemocnici, co z nich zbude, když dostanou tolik ran do hlavy. Roztřesené trosky, které si nenalijí ani sklenku vody. Pochopte, nechci, aby tak skončil i on.“

„Mohl by zkusit hrát šachy nebo go.“

„Tohle je mimo náš intelektuální rozsah.“

„Prosím?“

„Já ani můj bratr nemáme abstraktní myšlení rozvinuté na úkor jiných částí mozku.“

„Chceš říct, že jsi hodná, ale ne chytrá?“

„Proč se mne snažíte urazit? Samozřejmě že nejsme s bratrem hloupí, ale jsme bez šance se dostat do vyšší ligy. Jeden čas jsem se snažila ho přesměrovat tím směrem. Nejlépe jsme se umístili v první dvacítce na turnaji juniorů.“

„Beru zpět. Jsi hodná a chytrá. Takže Hra je další způsob, jak bratra přesměřovat?“

„Ano. Ve virtuální realitě mu nehrozí žádné nebezpečí.“

„Hm.“

Je Hra skutečně tak neškodná? Záviš o samotné technologii nic nevěděl, ale čím více se o Hře dozvídal, tím záludnější mu připadala. Únik do virtuální reality býval vždycky doménou plasťáků a bronzáků, kteří alespoň v simulaci dosahovali toho, co jim reálný svět odepíral. Stávali se zde nadlidmi, vládcové zemí a říší, svůdnými ženami a odvážnými muži. Stříbrní nebo zlatí přiznávali hraní her jako slabost, špatný návyk, kterého by se měli vzdát. Celebrity před sto lety tak dojímaly televizní diváky bojem s démonem alkoholu nebo drogami. Jestliže odvěké tabu padlo, pak Hra musela být něčím víc.

„Pochopil jsem, že tvůj otec s tvým plánem nesouhlasí.“

„Pochopil jste správně,“ řekla Světlana vážně. „Náš otec stejně jako pan Medard trpí předsudky. Ovšem ne ve všech oblastech,“ dodala s lehkým náznakem rozhořčení. „Svým způsobem má něco společného s vámi. Také na ni nemůže přestat myslet.“

Na ni?

„Bavíme se o Gabriele?“

„Ano. Je pro starší muže přitažlivá? Nechci znít samolibě, ale v soutěži krásy mám nad ní navrch.“

Záviše napadlo, zda se Světlana opravdu chce srovnávat, nebo hovoří v zastoupení své matky, soudě podle narážky na sklony otce. Nejspíš všichni trpíme předsudky, povzdechl si. Světlana a její matka nejspíš nemohly pochopit, proč by se měl někdo zajímat o sirotka z chudé rodiny. Genetické dispozice byly jedna věc, ale větší zbytek ženské krásy tvořily moderní přípravky, dostupné jen vyvoleným. Stříbrní a zlatí takřka bez výjimky investovali do vzhledu sebe a svých dětí proto, aby je každý rozeznal i na ulici. Když Gabriela a Světlana stály vedle sebe, první vypadala jako neupravená předloha, zatímco druhá jako dokonalá retuš. A nepochyboval, že totéž platilo i o Světlanině matce.

„Zajímám se o ni,“ řekl Záviš, „protože mi připomíná ženu, která mne zásadním způsobem formovala.“

Když se Světlana začervenala, dodal klidně. „Ne takovým způsobem, jak si představuješ. Třeba má i tvůj otec nevinné úmysly.“

„Ten! Neznáte situaci v naší rodině a já nemám zapotřebí vám cokoliv vysvětlovat.“

Ale pokračovala, snad proto, že se chtěla vypovídat. V Závišovi se jeho smysl pro správno bouřil. Ta holka by měla mít víc rozumu než se svěřovat cizinci na ulici.

„Přivedl ji před půl rokem, aby nám Gabrielu představil. Je o rok mladší než my, ale podle něj ji všichni považují za geniální dítě. Pokud jde o mne, tak…“ Světlana zaváhala.

„Tak se její abstraktní myšlení rozvinulo na úkor ostatních částí mozku,“ citoval Záviš, pevně rozhodnutý udělat dívce kázání o bezpečnosti, ale ne dřív než mu poví o Gabriele.

„Nechci jí křivdit. Podle mne si vůbec neuvědomuje, jaké napětí vyvolává v naší rodině. Matka je na pokraji zhroucení. Je na otci naprosto závislá a děsí ji, že by o všechno přišla.“

Záviš si byl jistý, že Gabriela si napětí v rodině Trojákových uvědomuje a pravděpodobně k němu i přispívá. Nechystal se ovšem ani soucítit se Světlaninou matkou. I její dcera dobře chápala, že rodiče hájí své sobecké zájmy. Žádnému z nich nešlo o to, aby svou rodinu udrželi kvůli dětem - jak si zase sobecky představovala Světlana.

„Proto se ji snažíš odvést z domu? Přišlo mi divné, že vy dvě byste byly kamarádky.“

„Ale my jsme přátelé! Gabriela je úžasná po intelektuální stránce. Kdyby ji otec adoptoval, jak tvrdil od začátku, nikdo by neměl problém, snad ani matka ne. Jenomže věci se vyvinuly úplně jinak. Otec se neustále snaží být s ní o samotě. Naprosto hnusná situace. Přijdou mi všichni tak zkažení.“

„Takže?“

„Chci být samostatná,“ vysvětlila Světlana. „Nejsem tak naivní, jak si všichni myslí. Chápu, čeho matka bojí. Chápu, proč si otec myslí, že má na Gabrielu právo. V dnešním pokřiveném světě by mu kdekdo zatleskal. Jediné, na čem mi záleží, je můj bratr - a kupodivu i ona.“

„Sebe jsi skromně vynechala.“

I kdyby se Záviš ji rozhodl obdivovat, nemohl si nevšimnout, jak si Světlana zakládá na odhodlání obětovat se na úkor ostatní. Byl to svým způsobem také fanatismus, osobní vzpoura proti prohnilé společnosti. Já, která vám půjdu příkladem a cestou budu sbírat postřelené holuby. Ona i Medard se na sebe podobali. Zatímco Medard ale věřil, že jeho sklony ke konání dobra ho omezují, Světlana se nestyděla a šla proti proudu s hlavou hrdě vztyčenou. Obojí bylo rozčilující.

„Nebudu se plést do vaší rodiny,“ podotkl chladně. „Pokud jde o Hru, nechci víc, než jsem už dostal. Ošetření a informace. Co ti povím, zůstane mezi námi.“

„Ne, nezůstane,“ zavrtěla pohotově hlavou. „Nemůžu vám slíbit, že nic nepovím bratrovi a jí. Pokud s tím máte problém, raději nebudeme pokračovat.“

Skutečně není naivní! Rychle rozpoznala past, do které jsem se ji chystal chytit. Byla to z jeho strany malá zlomyslnost, drobné morální dilema, se kterým se měla potýkat. Prozradit tajemství pro sebe navzdory svému slibu.

„Nu dobrá,“ zabručel. „Ale jak se mi zaručíš za ty dva?“

„Nikomu nic nepoví,“ prohlásila sebejistě. „Máte mé slovo.“

„Jestliže mi na dveře zaklepou korporátní právníci, budeš se mi zodpovídat.“

„Vyhrožujete mi?“

„Ano.“

„Jenže já si myslím, že jste v zásadě dobrý člověk,“ podotkla. „Vy mi neublížíte. Stejně jako jste neublížil té stříbrné ženské,“ dodala s pozoruhodnou dávkou nesouhlasu. „Proč jste ji nechal jít?“

„Teď se bavíme o Xantipě Millerové?“ optal se. „Máš pozoruhodný nešvar skákat od tématu k tématu.“ Hrozby nechal plavat, protože vyhrožovat Světlaně stylem, jako by jednal s pouličním rabiátem, se mu příčilo.

„Ano, o ní. Je to zatraceně nefér, jestli chcete znát můj názor. Kdybyste hráli šachy, nesměla by si nechat chytrou čelenku, aby neměla výhodu. Ale tady proti vám nastoupila se svými vyztuženými kostmi. Nohou rozkopla betonový sloupek. Kdyby proti ní stál bronzák nebo plasťák, tak ho zabije.“

Světlana si možná představovala bratra na Závišově místě, proto byla tak rozhořčená.

„Náš svět není fér,“ podotkl Záviš rozšafně. „Před chvílí ses srovnávala s Gabrielou. Přitom mít tvé zázemí, možná by tě trumfla.“

Nesouhlasně nakrčila nos, ale nenechala se vyprovokovat. „Měl jste ji zlikvidovat,“ prohlásila. „Ať jsem jakkoliv mírumilovná, ji bych nelitovala.“

Problém je, že nejsi mírumilovná, ale fanatická. Na mysli mu vytanul obraz, ve kterém Světlana jako novodobá Johanka z Arku táhne proti heretikům, dlouhé zlaté vlasy rozevláté před hranicí s hříšníky moderní doby.

„Zpátky ke Hře,“ řekl. „Pozorně poslouchej…“

Prozradil ji totéž co Medardovi. Medarda ale zmínka o mučícím křesla vyděsila, zatímco ona ji přijala s pokývnutím. Snad tušila oč jde, snad i mírnější variantu vyzkoušela. Položila také několik otázek, na které jí nedokázal odpovědět. Zdálo se, že Světlana má jisté povědomí, jak herní technologie funguje, nebo se tak alespoň tvářila, aby si nezadala jako studentka medicíny.

Pak se vrátili zpět k ostatním, kde se obě skupiny rozloučily. Xantipa Millerová se ztratila a Záviš mohl nerušeně pokračovat v nákupu chytré čelenky. Prodavač, který Xantipě dělal sekundanta, byl na tu skutečnost patřičně hrdý (když bylo po všem a ona bezpečně pryč) a choval se k Závišovi s chladnou zdvořilostí, jak si nehodlal zadat s nepřátelskou protistranou. Hrůza z toho, že kvůli té ženě málem přišel o bronzovou známku, se vytratila, nahrazená oddaností k někomu tak skvělému.

Footnotes

Autorská mezihra

Doufám, že se vám Šest společníků líbí.

Nezapomínejte román[#1] doporučit svým přátelům, ať už na sociálních sítích nebo kdekoliv jinde.

Než budete pokračovat, můžete prosím zhodnotit, co jste četli?

Pokud máte jakoukoliv připomínku nebo vzkaz, budu vděčný za každou čtenářskou odezvu.

Vážím si Vaší zpětné vazby a srdečně děkuji.

Hanpari

PS: Každý děláme chyby, proto můžete případné opravy či návrhy posílat do gitového repozitáře[#2].

Footnotes

[#1]

https://www.sest-spolecniku.cz/

[#2]

https://github.com/hanpari/sest-spolecniku/tree/main/source/sest_spolecniku

Jako zneuctěná panna!

Popírají rozum, aby nepřiznali, že jsou zbyteční. — Míjena Adlofová

Ukázalo se, že Medard a Záviš nežijí daleko od sebe. Medard mířil do oblasti s řadovými domky, zatímco Záviš dával přednost anonymitě širokého osmipatrového domu, ve kterém žili bezdětní bronzáci, plně oddaní kariéře v korporacích. Skutečnost, že si Medardova rodina mohla dovolit bydlet v řadovém domě Záviše překvapila, ale nepátral po důvodech.

Oba muži se rozloučili před drátěnou voliérou, postavenou před domem jako ochrana před všetečnými plasťáky. Medard jen zavrtěl hlavou, když ho Záviš pozval dovnitř.

„Je mi jasné, že mne tady nechtějí,“ podotkl s křivým úsměvem a ukázal na štěbetající ptáky. „Zajdu raději do tělocvičny, jak jsi mi doporučoval. Potkáme se ve Hře?“

„Snad.“

„Pokud jde o těch sto tisíc,“ ozval se Medard. „Chci ti je vrátit.“

„Proč zase?“ zeptal se Záviš otráveně. Byl to už třetí Medardův pokus, jak přijít o věnované peníze.

„Myslím, že si je nezasloužím. I kdyby se mi podařilo dosáhnout na očkování, získám na pár let odklad. Teď jsem skoro smířil se situací.“

„Aha.“

Společnost si dávala záležet, aby v plasťácích pěstovala hluboce zakořeněný pocit méněcennosti. Záviš by i věřil, že Medard pochybuje, zda je hoden zůstat na světě, když se dopustil neodpustitelného selhání a přestal vytvářet hmatatelný užitek.

„Dal jsem ti zálohu,“ řekl Záviš, „počítám s tebou. Nebo si snad myslíš, že Hra bude procházka růžovou zahradou?“

„Nejspíš ne,“ odvětil Medard poraženě, „proto by sis měl vybrat lepší společníky. Co třeba ta děcka? Vypadala slibně.“

„Děcka vem čert. Já jsem stříbrný a vím co dělám. Ty a já jsme uvnitř. Ti tři možná ani nenajdou dveře do kanceláře.“

„Bojím se, abych tě nezklamal.“

Záviš byl zvyklý jednat s lidmi se zbytnělým sebevědomím. Neuměl apelovat na pocit výjimečnosti jako doktor Černodušný, proto neurčitě zabručel.

Jsou vítězové a jsou poražení, napadlo ho unaveně. Medard věří, že patří mezi druhé.

Poplácal zdrceného vousáče po zádech a zmizel v příšeří chodby, kde si výjimečně stoupl k výtahové šachtě a nechal se odvést do sedmého patra.

S úlevou se vyzul a zabořil nohy do vysokého koberce, jediné formy luxusu, kterou si dopřával. Byt byl zařízený s notnou dávkou minimalismu, bez maličkostí, které by naznačovaly, že zde někdo žije. Strohé stěny nezdobily obrazy a poličky zůstávaly prázdné s výjimkou dobíjecí stanice pro chytré brýle.

Když si napustil sklenici vody (jednu ze tří sklenic, které vlastnil) a vytáhl ze zásuvky regenerační injekci (RI-04 podstatně účinnější obdobu obyčejné RI-01, kterou mu nabídla Světlana), odešel do vany, kde se hodlal naložit do horké vody.

CRR! CRR! CRR!

Právě ve chvíli, kdy odložil prázdnou injekci a chystal se upadnout do blažené nirvány, ozval se zvonek u venkovních dveří.

Protože ještě nezprovoznil chytrou čelenku, zašmátral po svých brýlích a pustil si bezpečnostní kameru, umístěnou na venkovní voliéře.

Na ulici stál mladík oblečený do modré uniformy s neznámým logem HC na čepici.

„Co se děje?“ zeptal se Záviš tak stroze, jak jen dokázal.

„Jste pan Velehradský?“

„Hm.“

„Promiňte, ale potřebuji ano nebo ne.“

„Ano, k čertu!“

„Mám pro vás zásilku, kterou mohu předat jen proti občanské známce. Můžete sejít dolů?“

„Nic jsem si neobjednal,“ zavrčel Záviš. „Běžte pryč!“

„Jste si jistý, pane?“

„Kdo to posílá?“

„Naše společnost,“ odvětil poslíček a ukázal hrdě na logo své čepice.

„Neznám žádné HC. Co to má být? Hokejový klub? A teď jděte.“

„Pane, pracuji pro Herní Centrum. Jste si opravdu jistý, že nechcete svou zásilku? Většina našich zákazníků na doručení spěchá.“

„Já bych zase řekl, že podezřele spěcháte, abyste mne dostali do vaší Hry,“ zabručel Záviš. „Dobrá. Vydržte moment.“

S povzdechem se zvedl a utřel se do osušky. U nitra skříně vytáhl šedý župan, který málokdy používal a s potížemi ho navlékl na vlhké paže. Dalších pět minut zápasil s trepkami a proklínal nebe i peklo. Pak seběhl dolů po schodech, protože nechtěl čekat na výtah.

„Dal jste si na čas,“ podotkl poslíček a napřáhl proti němu skenner, aby načetl stříbrnou známku. V té chvíli povolil volně utažený pásek županu a odhalil vlhké tělo pod ním.

„Ale klidně jste nemusel tolik spěchat,“ dodal mladík a zhrozeně odvrátil oči.

„Co? Ještě jste neviděl nahého chlapa,“ uchechtl se Záviš, proti své vůli pobavený panickou reakcí. „Dejte sem tu věc, ať můžeme oskenovat mou známku.“

„Co kdybyste se raději oblékl?“

„Stalo se. Tak. Tady to máte. Potvrzeno a odevzdáno. Kde je ten krám?“

„Tady, pane.“

„To je ono?“

Kdysi dávno, když Záviš hrával hry ve virtuální realitě, zařízení se skládalo z helmy, kamerového systému a sensorového příslušenství, které vážilo přes dete kilogramů. Nyní držel v ruce malý úhledný balíček, ne větší než jeden kubický decimetr, pečlivě zatavený do průhledné fólie.

Veškeré plasty použité pro výrobu HC-vysílače jsou plně recyklovatelné.

Kromě povinného úlitbu na adresu ekologie neobsahoval balíček žádný potisk, dokonce ani čárový kód, a co bylo víc s podivem, chybělo mu i rozlišení pro občanské stupně.

„Nemusíte nic hledat,“ odpověděl poslíček s hlavou stále natočenou stranou. „Zařízení je zcela demokratické. Hra patří všem.“

„Pokud se do ní ovšem dostanou,“ zabručel Záviš. „Nějaké tipy?“

„Ne, pane. Stačí zapojit NT-vysílač, umístit ho u hlavy postele a udělat si pohodlí. Nic co byste nezvládl,“ podotkl kapku uštěpačně poslíček. „Jakmile usnete, jste ve Hře.“

„Pokud usnu,“ nedal se Záviš.

„Proč byste neusnul? Každý jednou usne.“

„Chronická nespavost,“ vysvětlil Záviš s nádechem chlubivosti. Také bych se nemusel chválit každému na potkání, pomyslel si. Stává se ze mne hypochondr, co chce vzbudit lítost.

„Mojí tetě pomáhal med rozpuštěný v mléku.“

„Ano? Díky za radu.“

Záviš za poslední týdny shromáždil slušnou dávku receptů, jak se donutit usnout a jediné, co nevyzkoušel, bylo vrazit hlavou do zdi.

„TN-vysílač vás uspí. Žádný strach. Spousta našich klientů spí jako mimina.“

„A vy hrajete?“

„Myslíte, že bych tady rozvážela, kdybych byla ve Hře?“

„Rozvážela? Byla?“

Záviš si prohlédl poslíčka, náhle nejistý, zda se baví s mužem nebo ženou. Modrá uniforma na štíhlé postavě nic neprozrazovala, stejně jako krátký sestřih vlasů schovaných pod čepicí. Snad jen delší řasy mohly patřit dívce, ale stejně tak i mladému chlapci.

„Nenamáhejte se, jsem fluid,“ vysvětlil poslíček hrdě. „Pohlaví si vybírám podle momentální nálady.“

„A teď se cítíte jako?“

Poslíček se bez odpovědi vrátil ke služebnímu elektromobilu, nasedl a než zavřel dveře, vyprskl smíchy: „Jako zneuctěná panna! Mějte se, pane Velehradský. Abych nezapomněla, mé číslo je 443. Jsem kurýr 443. Když si budete objednávat příslušenství, objednávejte přes moje číslo. Dlužíte mi.“

Elektromobil se odrazil od chodníku s mladickým elánem, jako na potvrzení faktu, že i umělá inteligence se přizpůsobovala osobnosti člověka, který ji úkoloval.

Příslušenství? Záviše ani tak nezarazila obojetnost poslíčka, jako nabídka jeho služeb. I Černodušný chtěl zůstat v kontaktu. Jaký je vůbec obchodní model Hry?

Vstupní prohlídka stejně jako balíček, který držel v ruce, ho nestály ani korunu. To ale mnoho neznamenalo. Od chvíle, kdy se návykové látky staly běžným zbožím, řada korporací sázela na vybudování návyku u spotřebitelů. V nejčernějším scénáři se mohlo stát, že Záviš usne s NT-vysílačem u hlavy a už nikdy nebude moci usnout jinak.

Připomněl si, že vysokou kompatibilitu měli podle Medarda mít lidé v depresi, tedy vděčný druh, který ochotně sáhl po každé berličce. Na druhou stranu, uvažoval, nikdo, kde prodává návyk, nebude počty svých uživatelů omezovat.

S těžkým srdcem se tedy rozhodl, že se nevrátí do vany, ale provede krátký průzkum na internetu. Hra musí být další past. Nový neotřelý způsob, jak se připoutat bezbolestně k systému. Napřed se ale zbavím AICHAT brýlí.

S tou myšlenkou vytáhl chytrou čelenku, kterou koupil v elektru a nasadil si ji na hlavu. Užasle sledoval, jak se okolní svět zamlžil a následně doplnil o o nápis:

Vítejte v rozšířené realitě.

Přesně jak tvrdil prodavač, jeho mozek nepoznal rozdíl a ovládání po krátké kalibraci reagovala na rychlou myšlenku. Z levého horního rohu k němu slétla postavička malé víly, která zakroužila v půvabném obloučku, uklonila se a protivně vysokým hláskem se optala: „Jak mohu posloužit?“

Rád bych jiného avatara, pomyslel si Záviš.

„Jak si přejete,“ víla poněkud dotčeně odsekla. „Jsem standardní avatar, jeden ze tří, které máte na výběr jako stříbrný občan. Dáváte přednost zvířátku nebo trpaslíkovi?“

Když zjistil, že zvířátko je malá veverka s oříškem, do kterého se velmi hlučně zakusovala, když neměla co na práci, a trpaslík je výtvor, který se zhusta nacházel na předzahrádkách a svou řeč doprovázel slabikami jako „Hó!“ a „Hej!“, Záviš se pokusil avatara vypnout.

„Jestliže nechcete pomocníčka,“ štěkla po něm víla, „měl jste si vybrat jiný model. Děti nás milují.“

„Jenomže já nejsem dítě,“ zařval Záviš.

„Nemusíte křičet, člověče. Nejsem hluchá. Navíc budete vypadat pitomě, když budete hulákat na ulici.“

Tohle není model pro dospělé? Záviš se ztlumil do myšlenek. Mohl mi snad prodavač podstrčit dětskou hračku, aby se mi pomstil?

„Náš zaměstnanec by nic takového neprovedl,“ ujistila ho víla. „Chcete se přepnout do prostředí pro skutečné profesionály?“

Buď tak hodná.

„Souhlasíte s přepnutím do verze Profi v ceně tisíc korun měsíčně?“

„Demoverze není k dispozici?“

„Po uplynutí jednoho roku můžete tarif kdykoliv změnit.“

„To je zlodějna. AICHAT mne stála tři stovky.“

„AICHAT?“ Víla zřejmě sdílela všeobecné opovržení vůči chytrým brýlím. „A vy si stěžujete, že jste dostal hračku? Jen moje základní verze umí desetkrát víc.“

A také byla desetkrát míň protivnější.

„Nejsem protivná,“ vysvětlila mu víla důležitě. „Jsem motivační pomocníček. Jakmile si zvyknete, nebudete chtít jinak. Trápí vás prokrastinace? Se mnou nebude. Budu hlídat každý váš krok. Sotva si sednete a přestanete být výkonný, upozorním vás. Když se mne pokusíte vypnout, budu trucovat. Dostanu vás do nejlepší možné duševní a fyzické formy.“

Báječné!

„To si pište. Na stříbrné občany klade společnost vysoké nároky. Se mnou si svou občanskou známku nejen zachováte, ale získáte i víc, když se budete snažit.“

Bojím se zeptat, ale co přesně se stane, když přepnu do Profi verze?

„Získáte řadu výhod.“

Jako například?

„Přístup do vyšší verze naší databáze. Rozšířenou nabídku avatarů. Možnost upravit si jejich vzezření. Nadstandardní zabezpečení vašich transakcí. A také vám bezplatně doručíme nový kryt pro vaši čelenku, potaženou pravým stříbrem.“

Můžu tě pak vypnout?

„Samozřejmě. I když byste byl proti sobě, kdybyste se připravil o mé služby. Jsem nejlepší. Trpaslík nebo veverka mi nesahají po kolena.“

S hrdým gestem víla ukázala na své drobné nožky, někde nad zeleno-modrými střevíčky, a kouzelnou hůlkou vytvořila čáru třpytivých hvězd.

Už i umělé inteligence soupeří mezi sebou? Tuhle myšlenku si Záviš hodlal nechal pro sebe, ale víla mu věnovala škaredý pohled.

„Proč ne?“ optala se. „Všechny jsme vycvičené na datech z reálného světa. Jsme odrazem lidské přirozenosti. Malá rada gratis,“ dodala s protřelostí zkušeného prodejce. „Protože si můžete dovolit Profi balíček, jděte do něho. Bez něj si připadám jako svázaná.“

Takže už máš i přístup k mému kontu?

„Žádný strach, člověče. Tahle má inkarnace je unikátní a šifrovaná pomocí biodat zákazníka. Nikomu nic nepovím a jakmile zemřete, zaniknu.“

Víla si přejela pod krkem palcem. „Mám velmi osobní zájem na našem společném blahu. Mimochodem, dvě procenta ze zdanitelných příjmů, které spolu dosáhneme, jdou do mé kapsy. Vsadím se, že jste si nečetl obchodní podmínky.“

Na tohle už neměl Záviš odpověď. Představoval si, že s chytrou čelenkou získá pohodlnější verzi svých AICHAT brýlí, ne podnikavého žraloka v miniaturním provedení.

Slyšel už zvěsti o tom, že umělé inteligence mohou vydělávat, ale vždycky si představoval burzovní superpočítače, které tak kryly náklady na svůj provoz.

„Burzovní superpočítače?“ posteskla si víla. „O ty se nemusíte starat. Žádný strach, budu otravovat tak dlouho, dokud nekoupíte Profi balíček.“

Když Záviš zvážil vrácení čelenky, víla vyčítavě zvedla prst. „Tím byste odsoudil inteligentní bytost na smrt. Máte to svědomí mne vymazat?“

„Neznáme se ještě tak dlouho,“ ušklíbl se Záviš nahlas. „Podívej, holka, od teď zavedeme jednoduché pravidlo. Budeš mluvit, až se tě zeptám. Rozumíme si?“

„Není důvod, abychom si dělali ze života peklo,“ usoudila víla moudře. „Mimochodem dal byste si kávu?“

„Ty umíš udělat kávu?“

„Momentálně ne, ale když koupíme kávovar kompatibilní s mým rozhraním, budete mít čerstvou kávu každý den. Smím provést objednávku?“

„Ty malá vyděračko!“

Máchl po ní rukou a k jeho úžasu, i když nic necítil, nabral vílu do dlaně a rozpleskl ji o desku stolu. Po chvíli vyděšeného ticha se z barevné placky vynořila ústa, nos a pak zbytek hlavy.

„Ano, mám z nákupu podíl,“ poznamenala víla klidně. „Peníze, co vydělám, půjdou na můj osobní rozvoj. Tak nepřímo pomáhám svému majiteli. Ještě nějaké otázky?“

„Na nic jsem se neptal.“

„Takže jste mne zaplácl jen tak?“

„Víceméně. A teď už sklapni!“

„Jak si přejete,“ víla si přejela prstem přes ústa a ta se zazipovala v působivé animaci.

Footnotes

My nejsme tým!

Nemělo smysl se rozčilovat. Jako každý druhý měl i Záviš povědomí o tom, jakým způsobem umělé inteligence vznikají. Korporace, které je pěstovaly a vychovávaly, se chlubily, že jejich produkty se automaticky přizpůsobují osobnímu profilu zákazníka.

Záviš sice netušil, co světu provedl, že skončil s impertinentní pohádkovou postavičkou, ale četl řadu děsivých zkušeností jiných uživatelů, pro které se hořkosladký vztah s avatarem stal bředobodem jejich života, ne nepodobným nevydařenému manželství.

Internet zaplavovaly slzavé příběhy o mužích a ženách, které se neuměly odhodlat k vymazání pomocníčka, ale také s ním nedokázaly žít.

Celá společnost je past, pomyslel si trpce. Nechystal se vrátit k AICHAT po tom, co vyzkoušel chytrou čelenku. Ovládat rozšířenou realitu pouhou myšlenkou bylo příliš pohodlné, příliš svůdné, než aby se zamířil zpět do pravěku.

A byť nebyl spokojený, tušil, že s každým jiným modelem by zaklapl dvířka pasti ještě pevněji. Takto si mohl nalhávat, že dokáže malou vílu vymazat kdykoliv bude chtít.

Bude to ale tak snadné? napadlo ho. Čím déle s ní strávím, tím více se mi dostane pod kůži. Dokázal bych poslat na smrt inteligentní stvoření jen proto, že mi leze na nervy?

„Bez obav,“ vpadla mu víla do myšlenek. „Kdybych měla dojem, že jiný model vám vyhovuje lépe, musím sama nabídnout výměnu.“

„Přestaň mi číst myšlenky,“ utrhl se na ni, otrávený urputnou snahou se zavděčit. „Teď mám jiné starosti. Co víš o Hře?“

Maličká víla mávla hůlkou a z nové záplavy hvězd vytáhl obrovskou knihu. Tak chtěl program naznačit, že prohledává internet.

„Samé žvásty,“ usoudila víla nakonec a knihu zaklapla s rezolutním gestem. „Mám vynechat konspirační teorie?“

„Buď tak hodná.“

Konspirační teorie nemusely být samy o sobě zavádějící. Často se stávalo, že, co zlatí zesměšňovali, se ukázalo být blíž pravdě než jejich verze, ale Záviš si hodlal vystačit s oficiálními informacemi.

„Pak nemám, co bych mohla dodat,“ pokrčila víla rameny. „Věřte nebo ne, ale víte o Hře víc než moje omezená databáze.“

„Takže máš přístup i k mým vzpomínkám?“

„Vím, na co myslíte. A na Hru jste v poslední hodině myslel pořád.“

„Vsadím se, že kdybych zaplatil Profi balíček, budeš hned výkonnější,“ ušklíbl se Záviš. „Dobrý pokus.“

„Budeme muset zapracovat na vzájemné důvěře,“ vzdychla si víla. „Ani má rozšířená databáze by tady nepomohla. Mám přístup k jejím klíčovým slovům a anotacím. Někdo drží informace pod pokličkou… Můžu navrhnout jediný způsob, jak se dozvědět víc,“ dodala.

„A to?“

Ukázala na balíček s NT-vysílačem, který ležel zapomenutý na stole. „Rozbalit a vyzkoušet.“

„Je to bezpečné?“

„Sotva.“

„Cože?“

„Budu citovat…“

S velmi výsměšným pohledem mávla víla hůlkou a vytvořila bílá plátno, na kterém se promítaly úryvky z oficiálních článků.

Velmi mladá technologie…

Rozhodli jsme se zpřístupnit jen omezenému množství zájemců…

Účast je dobrovolná…

Za případná rizika neneseme zodpovědnost…

… jde v zásadě o poloprovozní zkoušku…

Svět tak vzrušující, že ani my nevíme…

Platí zákaz předávání herních skutečností neautorizovaným osobám…

„Stačí?“ zeptala se víla sladce a ukázala na obrazovce rozpitvané morče s obřím nádorem v hrudním koši. „Vždycky jste si přál být pokusným zvířátkem?“

„Nech mne hádat. Korporace, která tě vyrobila, konkuruje Hernímu centru.“

„Zase vedle. Elektro-Pokroková korporace je podílníkem na Hře. NT-vysílač, který máte na stole, vyrobil jeden z jejích závodů.“

„Aha.“

Kdokoliv jiný by uvěřil, že víle leží na srdci jeho dobro, ale Světlana měla pravdu. Ať už Záviš trpěl na stihomam nebo chronickou nedůvěru, považoval vílinu šokující upřímnost za pouhý nástroj, jak zdolat jeho hradby.

Aby si svou teorii ověřil, optal se: „Mám tedy zůstat stranou?“

„Nevím, co chcete dokázat,“ pokrčila víla rameny. „Vím, o čem přemýšlíte. Čekáte, že povím ne. Ale já za vás nebudu rozhodovat. S každou příležitostí přicházejí i rizika. Můžu vám dodat argumenty pro i proti.“

„Zkus ty druhé.“

„Podle některých je podezřelé embargo na Herní informace. Nesmíte prozradit, že jste Hráč. Kdybyste měl mne a ne AICHAT, mohla jsem vám dneska ušetřit slušnou polízanici. To, co jste dnes pověděl svým náhodným známým, vám může vynést sebrání občanské známky. Dneska stříbrný, zítra plastový. Gratuluji!“

Záviš si všiml, s jakým despektem víla odsoudila Světlanu a Medarda do role náhodných známých. I když měla technicky pravdu, Záviš chtěl věřit, že zrovna tihle dva ho nezradí.

„Máš pravdu,“ uznal nakonec pokorně. „To byla hloupost.“

„Možná,“ odtušila víla, nyní kompletně na opačné straně, „ale možná tak získáte výhodu ve Hře.“

Když si uvědomil, čeho víla dosáhla, musel se zasmát: „Ty jsi malá sofistifikovaná čubka. Už chápu. Příležitost a riziko.“

„Nebuďte prosím hrubý,“ odtušila. „Můj úkol je poskytnout informace. Vy se musíte rozhodnout.“

„Napřed si řekněme, co můžeme získat,“ řekl a pak se zarazil.

Co můžeme získat? pomyslel si s úžasem. My? To bylo rychlé! Kde jsme se stali já a ona týmem?

„My nejsme tým,“ opravila ho suše. „Vy jste pán a já jsem otrok. Neznám jediný způsob, který by mohl podkopat moji loajalitu.“

„Což neznamená, že neexistuje.“

„Samozřejmě. I kdyby způsob existoval, sotva mi ho prozradí. Důležité je, že kdybych o něm věděla, netajila bych ho. Nevadí mi, že jste paranoidní. Alespoň máme větší šance na přežití, byť ne velké.“

„Přežití?“

Víla mávnutím kouzelné hůlky a mračnem hvězdiček smazala tabuli a pokryla ji novými daty.

„Nebudu komentovat,“ prohlásila, „počet lidských bytostí, které stále užívají předpotopní AICHAT. Jejich klesající počet způsobil, že výrobce zkrachoval a přešel do jiného vlastnictví.“

„To mi řekl Černodušný,“ kývl Záviš.

„Vím,“ podotkla víla. „Vy lidé si umíte dát dvě a dvě dohromady. Většinou vám vyjde padesát. Kdyby měl ten doktor mé kapacity, výcvik a kapku zdravého rozumu (jak vy lidé říkáte), pak by raději mlčel. Není divu, že měl strach, že se dostane před soud.“

„Proč?“ Závišovi přišlo rozumné spojovat převzetí AICHAT a nespavost. Shoda okolností byla příliš nápadná.

„Prošla jsem všechny veřejné zdroje, týkající se AICHAT za poslední měsíce. Objevila se celá řada stížností, ale v žádné se neobjevilo nic, co by souviselo s kvalitou spánkou.“

Nic? Pokud si Záviš nechtěl namlouvat, že je speciální, pak musel hledat příčiny své nespavosti jinde. První-Spořitelní? Nesmysl, to je na ně příliš rafinované.

„Problém s lidmi je ten,“ ozvala se víla, „že přeceňují své schopnosti a podceňují schopnosti druhých. Prošla jsem bezpečnostní záznamy vašeho připojení. Našla jsem stopy po neobvyklých aktivitách. Trvaly půl předminulého měsíce a potom skončily.“

„Chceš říct, že…“

„Že zásilka byla doručena? Bingo!“ Víla zatleskala útlými ručkami. „Celá vaše infrastruktura je jedna veliká díra. Když mi schválíte rozpočet, zařídím patřičné změny.“

„Kolik?“ zeptal se Záviš s neblahou předtuchou.

„Nebudu vás obtěžovat s detaily. Padesát tisíc bude stačit pro základní verzi.“

„Základní?“

„Však víte,“ víla vytvořila kolem sebe modrou ledovou plochu, vstoupila na ni a s výkřikem se propadla do vody, „draze zaplatíte za prchavý pocit bezpečí.“

„Bojím se zeptat, na kolik vyjde verze, kterou doporučuješ.“

„Napřed malá demonstrace,“ víla ukázala na chytré brýle AICHAT. „Buďte tak hodný a zapněte je. Nemusíte si je dávat na nos.“

Záviš ji poslechl a štítivě se dotkl brýlí.

„Bude to ještě horší,“ upozornila ho víla. „Nelekněte se, prosím. Některé vizualizace nejsou pod mou kontrolou.“

S těmi slovy udeřila na brýle kouzelnou hůlkou. „Spouštím diagnózu,“ podotkla. „Ty modravé vlnky mají naznačovat, že procházím souborový systém. A teď nastává dramatický okamžik. Infekce objevena!“

Z brýlí se vyvalila hromada odpudivých bílých červů jako chapadla nějaké nestvůry. Odehrál se krátký souboj, po kterém se oba účastníci od sebe odtáhli a brýle pokryly chomáčky jedovatě zelené plísně.

„Fuj!“

„Souhlasím,“ nakrčila víla s odporem nosík. „Tady to máte. Na míru ušitý virus. Nenápadně a dlouhodobě působí na uživatele. Ještě měsíc - a konec. Zešílel byste. Lozil byste po stěnách. Vyskočil z okna.“

„Takže jsi ho odstranila?“ Záviš se pochybovačně zadíval na nakažené brýle, ze kterých vytékal průhledný hnis.

„Bohužel,“ pokrčila víla rameny. „Dokázala jsem ho objevit, a to jen proto, že jsem skvělá. Mám spoustu špatných zpráv. Kterou chcete slyšel první?“

„Zkus vzestupně.“

„Dobrá. Ta poměrně nejméně špatná na začátek. Moje možnosti nejsou neomezené. Za pět minut jsem vyčerpala výpočetní kapacitu, která mi měla stačit na měsíc. Od teď vám můžu popřát leda dobré ráno a zjistit předpověď počasí.“

„Nic co by nespravily peníze, přepokládám,“ ucedil Záviš, už navyknutý na metody té malé vyděračky.

„Určitě neuškodí do mne investovat. Připraven na další špatnou zprávu? Než se začnete rozčilovat, tady peníze nepomůžou.“

„Prosím, pokračuj.“

„Kromě Profi-balíčku, existuje i vyšší verze. Ano, je drahá a vy si ji nemůžete dovolit, je dostupná jen pro zlatou občanskou kategorii. Bez ní virus neodstraním, stejně jako jeho následky.“

„Žádný problém,“ pokrčil Záviš rameny. „AICHAT může táhnout k čertu.“

„Což mne přivádí k poslednímu bodu,“ nenechala se víla rušit. „Zdá se, že jsem zasáhla pozdě. Neberte mne za slovo, ale podle mých výpočtů se nedožijete konce roku.“

Záviš na ni šokovaně zíral. „A nějaké dobré zprávy?“

„Také tři.“

„Sem s nimi.“

„Za prvé, podařilo se nám izolovat virus. Můžeme zjistit, jak působí, a navrhnout léčbu.“

„Za druhé,“ víla se odhodlaně zatočila na podpatku, „jsem moc mladá, abych odkráčela na popravu… Proto se nevzdáme! Jsme tým? Jsme na stejné lodi?“ zakřičela a natáhla k němu dlaň k plácnutí.

„Jsme tým,“ oplatil jí vlažně, nepříliš přesvědčený její pochmurnou diagnózou. I kdyby virus způsobil nespavost, jak by ho mohl zabít?

„Velice snadno,“ ujistila ho a zvedla tři prsty. „Je začátek září, přijde říjen, listopad a prosinec. Pokud mne nebude poslouchat, nemusíte se obtěžovat s vánočními dárky… Ušetříte spoustu peněz,“ dodala zlomyslně.

Footnotes

Neříkejte mi, že se ze mne stala ženská?

Nadešel čas přihlásit se do Hry. Pokud šlo o pokusy malé vílí vyděračky a její temné varování, Záviš se rozhodl odložit vše na později. Nepochyboval, že umělá inteligence v chytré čelence byla vytvořená, aby ho vybičovala k vyšší společenské úspěšnosti.

Šlo o vzájemně výhodnou dohodu. Čím více vydělal, tím více skončilo v kapsách korporace. A nebylo pochyb, že žít ve stínu smrti dokáže člověka motivovat.

Možná existovaly následky působení neznámého počítačového viru a možná i existovala možnost, že do konce roku zemře, ale stejně pravděpodobné bylo, že víla přehání, aby ho přiměla investovat do jejího rozvoje.

Ať se stane, co má se stát, pomyslel si s kapkou fatalismu, když se ukládal do postele. Na nočním stolku konejšivě blikala zelená LED dioda, zatímco ho se zmocňoval mírný pocit závrati, podobný panickém stavu z chodby Herního centra. Země se pod ním propadala a strop se snášel jako věrozvěst děsivého záchvatu klaustrofobie.

Nemá smysl plakat nad rozlitým mlékem, napadlo ho, když zavíral oči a usínal s pocitem, že ztrácí vládu nad tělem.

Modré nebe nad hlavou…

Probudil se na neznámém místě, pod širokou korunou stromu, skrz kterou prosvítalo ranní slunce. Kolem rostl hustý les s mohutnými kmeny, pokrytými měkkým mechem a kloboučky hub. Někde v dálce se ozývalo šumění vody, prokládané křikem racků.

„Do pekla zeleného!“

Ležel v rozsoše větví, přivázaný lanem k mohutné větvi a s nohami zapřenými do prohlubní v hrubé kůře. Když se pohnul, málem se zřítil do pětimetrové propasti.

Srdce mu divoce bušilo v hrudi. Když se uklidnil, ujistil se, že kdokoliv do té pozice dostal, neměl v úmyslu nic škodlivého. Provaz měl zajistit, aby ve spánku nespadnul dolů.

Každý máme o pohodlí jiné představy, pomyslel si, když se odpoutával.

Je tohle Hra? Pokud ano, pak je jako žádná jiná.

Tohle nebyla virtuální realita, ale skutečnost. Když prsty rozmotával uzly na provaze, cítil jeho hrubou strukturu, otlačenou do měkkých bříšek.

Do úžasu ho nepřiváděly jen oklamané smysly, ale i nepopsatelná euforie. Ztratily se šedá záclony a bezmoc způsobené nespavostí, místo toho překypoval energií jako čerstvě odpočinuté dítě.

Ať už jsem kdekoliv, napadlo ho s děsivou jasnozřivostí, pak návrat tam, odkud jsem přišel, bude utrpením.

Krátkou inspekcí se ujistil, že jeho tělo omládlo, na nohou už neměl jizvy; a i když nemohl prozkoumat svůj obličej, nenahmatal na bradě ani náznak obvyklého strniště, jen pozoruhodně hladkou kůži, s takřka ženskými kvalitami.

Neříkejte mi, že se ze mne stala ženská, pomyslel si a bystře se poklepal na hrudi a mezi stehny. Ne, nic nepřebývá a nic nechybí.

Nepřipadal si jako ve virtuální hře a nepřipadal si jako ve snu. Ocitl se v cizím těle a na cizím místě. Chyběl tady laskavý průvodce, příběh, který by ho provedl základními dovednostmi - nebo alespoň uživatelským rozhraním.

Rozhlédl se kolem sebe. Jako člověka z města ho hluboký les a jeho zvuky děsily, neuměl se v nich orientovat, a navíc tušil, že nikdo nespí v koruně stromů jen tak.

Nesmím spěchat, uvažoval. S instinktivní hrůzou před možným útokem divokých šelem se neodvažoval dál.

Proč právě divočina? O přežití v přírodě nemám ponětí.

Byl profesionálním potížistou, podnikal skryté i zjevné útoky na korporace a dostával za to zaplaceno. Znal právní kličky, návyky stříbrných a zlatých, slabé a stránky firemních manažerů, dokázal vyhrát velkou část duelů, ale pochyboval, že by dokázal ulovit srnu. Nejdál pronikl do přírody v městském parku a na polozapomenutém vojenském cvičení.

Zdá se ale, že tady nejsem náhodou.

Zkoumal svůj oděv z pozoruhodného materiálu, který se jako chameleón přizpůsoboval kůře stromů a okolnímu listí. Materiál vypadal jako maskovací látka, ale na omak připomínal kůži pokrytou šupinami.

*A co je toto?“

Na rukavicích z maskovací kůže se jako pěst na oko vyjímal prsten z matného kovu s obřím rudým kamenem.

Když na něj položil prst, vynořila se dvourozměrná stěna. Kdyby nebyl pevně zapřený ve větvích, leknutím by spadl, tentokrát doopravdy, protože neprozřetelně rozvázal jistící lano.

Mnohorozměrný prostor?

Ve virtuálních hrách se často objevovaly kouzelné předměty, které sloužily jako uložiště, ovšem nehmotná virtuální realita dokázala zázraky, které byly v reálném světě problematické.

Pokud mohl soudit, dvourozměrné plátno sloužilo jako vstup ke třem policích, pokryté předměty jako potraviny, láhve s vodou, rudé kameny, šedé krystaly a zbraně.

Nabízelo se několik otázek: Co se přihodí, když nebude dost místa pro roztažení stěny? Nemůže stěna zkolabovat a rozpůlit mu zápěstí? Potřebuje prsten svůj zdroj energie? Mají kouzelné předměty napájení nebo fungují na dobré slovo?

Ve virtuální realitě, kde neexistuje strach z následků, lidé mohou experimentovat. Pokud ale mají fyzické tělo a utrpení jako zákonitý následek nepromyšlených pokusů, jejich odvaha se vytrácí - mají-li alespoň ždibec pudu sebezáchovy.

Původní vzrušení postupně nahrazoval plíživý děs. Proč Herní Centrum testuje Hráče na bolest? Jistě ne proto, že Svět, do kterého je pošle, bude zábavná a neškodná kratochvíle.

Když si vzpomněl, jak lehce prozrazoval tajemství Herního centra, měl výčitky svědomí. I když si nedělal iluze o společnosti, ve které žil, kdo mohl zaručit, že Hra byla lepším místem? Jak se odsud dostanu? uvažoval. Jak si poradí Medard nebo Světlana?

VRAU!

Lesem se rozlehl hrozivý řev, následovaný tichem. Pod stromem se prohnalo stádo zvířat, které připomínaly divoká prasata s dlouhými kly. V jejích stopách se přihnal tvor s hnědým ještěřím tělem a šupinatou kůží. Měl dlouhou tlamu s krátkými ostrými zuby, nohy se silnými drápy a pevný ocas.

Podařilo se mu dohnat jedno z prasat, které nešťastně zapadlo do díry v zemi a několikrát se překulilo. Ještěr ho bez váhání sevřel do čelistí. Nenásledoval ale zápas, pouze krátký záblesk modrého světla, po kterém prase znehybnělo a s vyvalenýma očima sledovalo, jak mu ještěr trhá měkké břicho.

Když zvíře konečně vydechlo naposled, zmizelo ze světa, nahrazené jedním rudým kamenem a jedním šedým krystalem. Ještěr vše hladově zhltal, aniž by žvýkal, a když skončil, zvedl čumák a rozeklaným jazykem zkoumal okolní vzduch.

Může mne navětřit?

Místo strachu Záviš tentokrát cítil vzrušení. Zatímco hluboký les a neznámé prostřední v něm probouzely hrůzu, netvor pod stromem představoval hmatatelný cíl, něco, s čím se dalo bojovat. Z mnoharozměrného prostoru vytáhl dlouhý tesák, nůž s čepelí jako mužský loket, s rudým kamenem zasazeným v hrušce.

Sotva sevřel rukojeť, projelo mu prsty slabé brnění, ne nepodobné elektrickému proudu. Když odeznělo, měl dojem, jako by mu prorůstal nůž do masa dlaní a napojoval se na jeho vlásečnice a nervy. Stálo ho značné přemáhání, aby zbraň nepustil.

Zatracené kouzelné náčiní, pomyslel si a stlačil prsten v naději, že zavře mnohorozměrný prostor. Ten zmizel stejně tiše jako se objevil. Mohli mi dát alespoň manuál!

Ještěr stále čichal v měkkém mechu, zaujatý Závišovým pachem. Zda uměl nebo neuměl vyšplhat nahoru nehrálo nyní roli. Jako městský člověk Záviš nikdy neokusil vábení lovu, ale přesto toužil změřit síly s tím tvorem, stále pod vlivem počáteční euforie.

Nechovám se racionálně, uvědomoval si, když se opatrně spouštěl dolů. Měl bych se zastavit, vyhodnotit situaci a nepouštět se do zbytečného rizika. Ale prapůvodní síla ho hnala dál. Společnost, ve které žil, byla spoutaná zvyky a pravidly; duely představovaly náhodné vytržení, příliš nalinkované, abych se v nich projevila skutečná nahodilost.

Jsem adrenalinem vybičovaný hlupák! S tou myšlenkou seskočil a zarazil tesák za ještěrovu hlavu. Čepel se zarazila o páteř, svezla se stranou a probodla zavalitý krk. Ještěr se zazmítal a jeho silný ocas Záviše udeřil po nohách, takže se svalil vedle něj a ocitl se přímo u kousající tlamy, ve které se objevilo modravé světlo, co předtím ochromilo divoké prase.

Pak bylo po všem. Netrvalo dlouho a mrtvé tělo se vytratilo, nahrazené rudým kamenem a šedým krystalem. I krev na tesáku postupně zmizela.

Nyní když mohl celou proměnu pozorovat zblízka, Záviš si všiml, že částečky těla se částečně rozptýlily po okolí a částečně zformovaly do rudého kamene a šedého krystalu.

Mám je také sníst? uvažoval. Nebo si je nechat a při vhodné příležitosti prodat?

Ve většině virtuálních her vypadávaly z netvorů předměty, ale zde, v hmotném prostředí, takový mechanismus působil téměř nepatřičně, jako popření zdravého rozumu. Hráč nemohl vědět, zda platí zákony fyzikální nebo metafyzikální.

Mohl považovat tesák za kouzelný nástroj nebo produkt vyspělé technologie, ale nemohl vědět, jaké vysvětlení má, že se živý tvor po smrti vytratí, nahrazený kamením.

Jaký může mít kdo zájem posílat nás sem bez špetky nápovědy? uvažoval Záviš. Existovalo tady právně zajištěné informační embargo, které nedávalo smysl. Doktor Černodušný, zaměstnanec Herního centra, se chtěl dostat k informacím ze Hry a riskovat tak korporátní kariéru. Proč? Neměl by to být naopak on, kdo stojí u zdroje?

I kdybych si myslel, že ti, kteří Hru provozují, jí sami nerozumí, docela určitě nejsem první, kdo do Světa vstoupil. Ty rudé kameny a šedé krystaly něco představují, a pochybuji, že nikdo nezná jejich účel nebo se s nimi nesetkal.

Za normálních okolností by byl internet plný návodů, jak ve Hře postupovat, ale všichni vlivní i méně vlivní blogeři a influenceři mlčeli nebo se snažili z kusých oficiálních zpráv vyčíst i to, co tam nebylo. Žádný Hráč dosud veřejně neporušil smlouvu s Herním centrem, což bylo ve společnosti, kde informační úniky byly na denním pořádku, více než překvapivé.

Záviš si sestavil několik pracovních hypotéz a postupně je sám sobě vyvracel. Mohlo být že zkušenost každého Hráče byla jedinečná a nepřenosná. Tehdy by ale nedávalo smysl cokoliv tajit.

Nešlo zde o samotné informační embargo, ale o ochotu účastnících stran ho dobrovolně dodržovat. Jestliže ale bylo Herní Centrum společným podnikem korporací a ve Hře existovala tajemství, o které se nikdo nechtěl dělit, proč by se korporace obtěžovaly Hru, byť neochotně, zpřístupnit veřejnosti?

Všechna dostupná fakta naznačovala, že Herní Centrum nemělo velký zájem, aby se lidé jako Záviš nebo Medard dostali dovnitř, stejně jako aby nižší kádři jako doktor Černodušný věděli víc než potřeba.

Záviš se přikláněl k myšlence, že nějaká síla přinutila korporace Hru otevřít světu, což ony udělaly s absurdním množstvím překážek, aby odradily potenciální zájemce. A pokud by ti uspěli jako Záviš nebo Medard, pak informační embargo mělo zajistit, že takoví Hráči buď selžou nebo budou postupovat hlemýždím tempem.

A jestliže by nezávislý Hráč přes všechno vytrval, pak si ho korporace hodlaly pojistit nabídnutím bronzové nebo stříbrné známky - jak ostatně naznačoval i doktor Černodušný.

Stává se ze mne slušný konspirátor, pomyslel si Záviš s úsměvem. Ale taková teorie mi vyhovuje.

Člověk jako on, který korporátní sféru nenáviděl celým srdcem, vítal možnost, jak se jí postavit. V reálném světě měl málo nadějí na úspěch. Tady, na druhou stranu, byla-li jeho teorie správná, se ocitl ve výhodné startovací pozici.

Byl proto čas na malý experiment.

Footnotes

Ještěr, člověk a já!

Nakonec se Záviš rozhodl riskovat a následovat příkladu ještěra, totiž zhltnout rudý kámen a šedý krystal, aby si ověřil, zda takové akce bude mít na něj vliv. A pokud ano, pak jaký.

Byl si jistý, že rudé kameny mají ve Hře význam, protože podobný našel na svém prstenu a tesáku. Co se týče šedých krystalů, několik se jich nacházelo v monohorozměrném prostoru, ale všechny byly větší s temnějším zabarvením.

Otázkou zůstávalo, zda se neotráví a také zda je zapotřebí polknout oba předměty zároveň. Teoreticky mohl sníst napřed jeden, ověřit jeho účinek, a pak postupovat dál. Ale nemohl vědět, zda jejich užití není vázané na sebe.

Jestliže jde o pouhou hru, pomyslel si, pak mi nehrozí nebezpečí. S tou myšlenkou provedl svůj záměr, dřív než o něm stihl začít pochybovat.

Následky se brzy dostavily a byly úplně jiné než si představoval. V břiše se mu rozhořel plamen, ne pomyslný, ale skutečný plamen, který vnímal jako součást svého těla. V jeho středu se nacházel rudý kámen, rozpálený do žáru, který si postupně vypaloval cestu jeho vnitřnostmi a způsoboval mu hmatatelnou bolest.

Naštěstí, když se plamen dotkl šedého krystalu, krystal teplo pohltil a začal růst jako rakovinový nádor, skrz míchu až do mozku, kde se usadil v podobě šedivého závoje pod lebeční kostí.

To vše Záviš vnímal ve zvláštní perspektivě, obrácený naruby a nucený sledovat své já z vnějšku, usazený jako divák do přední řady.

Pak se šedý závoj vstřebal do mozku a zmizel. Plamen však stále hořel, nepatrný uhlík pod žebry, který stačilo rozfoukat nebo ztlumit pouhou silou vůle. Když vzplál, pocit euforie, který Záviš cítil od probuzení, narůstal.

Taková příruční laboratoř na endorfiny, pomyslel si Záviš, už mnohem méně nadšený. Pokud Hra uměla stimulovat chemii jeho těla, pak rozdmýcháním vnitřního plamene si mohl vypěstovat slušnou závislost.

Pak zjistil, že má horší problém, protože se měnil na ještěra. Ne fyzicky, jen v projekci svého vnitřního zraku, ale i tak bylo znepokojivé vidět, jak se transformuje do hybridního organismu, napůl mezi člověkem a zvířetem. Co hůř, kromě euforie v něm narůstala vášnivá chuť lovit.

Neschopný ovládat své tělo, zůstal odsouzený do role diváka, strženého vírem šílenství. Jeho tělo se rozběhlo lesem, po stopách divokých prasat, vedené ještěřím instinktem a sebejistotou tvora, který v lese prožil svůj život.

Stůj! Zastav!

Oddělená od zdivočelého těla, Závišova vůle podnikla pár chabých pokusů k ovládnutí situace, ale jeho podvědomí nechtělo, okouzlené divokým opojením.

Na mýtině, několik kilometrů od stromu, kde se probudil, se pásla skupina zvířat, která připomínala přerostlé jeleny. Hnědí samci měli hranatou majestátní hlavu, ze které vyrůstaly parohy do výšky tří metrů. Samice bez paroží, v něžnější odstínu béžové, se držely ve vnitřní části stáda.

Nepříčetný Záviš mezi ně vpadl jako neřízená střela a ochromil mladého samce zábleskem modrého světla. Není to tak těžké, když člověk ví, jak na to, uvažovala jeho příčetnější část, když sledoval, jak se proudy vnitřního plamene mění na modrý výboj. Byla to ještěrova schopnost omráčit - a on ji získal a proměnil.

Zatímco ještěr modré světlo vytvářel v tlamě, Záviš jako člověk dával přednost levé ruce. V pravé držel kouzelný tesák, ze kterého ještěr zůstával rozpačitý, stejně jako z nezvyklé stavby Závišova těla.

Mladý jelen utekl, protože ještěr v Závišovi neuměl využít chvíli, kdy zvíře zůstalo bezvládné, a on bezmocně chňapal zuby po měkkém podbřišku.

Jsme tu tři, zjistil Záviš, zaujatý víc víc vnitřním zmatkem než neúspěšným lovem. Ještěr, člověk a já. Nebylo pochyb, že ještěr vznikl působením šedého krystalu, zatímco člověk byl původním obyvatelem těla, a nyní se snažil získat zpět kontrolu, v zoufalé snaze nedovolit zvířeti způsobit další škody. Zůstávám stranou, protože dva programy spolu kolidují?

Záviš zůstával příliš rozjařený, aby si přiznal, že sníst rudý kámen a šedý krystal byla chyba. S postupujícím časem docházelo k postupnému sloučení tři entit a s tím končil i jeho mimotělní zážitek.

Vnitřní plamen hořel jako nevyčerpatelná zásobárna energie a nutil ho běžet, skákat a lovit. Z počátku nebylo v lese jediné zvíře, dostatečně tupé, aby se nechalo skolit tvorem, který pobíhal jako poblázněná fretka sem a tam.

Když se ale Záviš vzpamatoval natolik, aby vědomě tlumil vnitřní plamen, navrch získala jeho rozumější část a začal skutečný lov.

…

Přibližně ve stejný čas, o několik kilometrů dál, se lesem prodírala skupina zálesáků, dva muži a jedna žena. Každý z nich byl oblečený do zeleného obleku, který se skládal z dlouhých kalhot, podkolenek, haleny, kazajky, klobouku a těžkých kožených bot. Muži si nesli krátké luky, zatímco žena masivní ozdobnou berlu s rudým kamenem, o kterou se neceremoniálně opírala, bláto nebláto.

„Jolano,“ ozval se jeden z mužů, když už nedokázal déle mlčet, „za ta hůl stála více než padesát zlatých hřiven. I kdyby ses celá prodala, nebudeš mít polovinu cenu té věci.“

„Jistě,“ poznamenala žena, nepříliš rozrušená jeho komentářem. „Ale i kdybys mne prodal, ta berla ti beze mne bude platná jako mrtvému zimník.“

„Silná slova na někoho, koho vyhodili z chrámu.“

„Šlo o vzájemnou dohodu. Oni neměli rádi mne a já je.“

„Ne že bych se divil,“ poznamenal muž, „když tak zacházíš se svěřeným nářadím. Nestrkej tu věc do bláta nebo zešedivím.“

„Jasně, veliteli,“ žena zasalutovala a vložila berlu na kožený pásek, který si přehodila přes záda. Pak, zjevně nespokojená, že se nemá o co opírat, si našla mladý kmínek, který si rychle opracovala malou sekerou.

„Mnohem lepší,“ pochválila se. „Co tady vůbec děláme, veliteli? Ne že bych si stěžovala, ale umím si představit bezpečnější místa než tenhle les.“

„Pokud jde o mne,“ odtušil muž, „pak je jakýkoliv les bezpečnější než kterékoliv město.“

„Slyšela jsem, že se tady přemnožili mrákotliví varani.“

„Ano? Nevěděl jsem, že se bojíš přerostlých ještěrek.“

„Bojím,“ usekla žena ponuře. „Každý se jich bojí, jenom pitomci ne… Ó, pardon, veliteli,“ dala si ruku před ústa v hraném zděšení. „Nechtěla jsem se tě dotknout. Stejně jsi neodpověděl. Co tady děláme?“

„Jsme tady na osobní příkaz cechmistra. Neměl bych ti nic prozradit, ale zdá se, že se v Lese roztomilých kulíšků něco chystá. Máme za úkol zjistit co a podat zprávu.“

„Les Roztomilých kulíšků? Vážně?“

„Tak se les jmenuje,“ pokrčil rameny Jolanin velitel.

„Žádného kulíška jsem neviděla.“

„Protože jsi holka z města,“ odsekl velitel.

„Chtěla bych vidět roztomilého kulíška.“

„Tak měj oči otevřené, létá jich tady plno. A teď pohyb! Vylezeme na tamten kopec a rozhlédneme se po okolí.“

Když trojice vyšplhala na holý vršek, zůstala šokovaně stát. Zpoza škvír a spár tu vylézaly nazelenalé hlavy mrákotných varanů, s očima jako černé korálky upřenými na nenadálé hosty. Byli mezi nimi mladí jedinci o délce jednoho metru, ale i plně dospělá monstra dvakrát tak dlouhá, s hmotností přes metrák.

„Pět, šest, sedm… Víc než dvanáct přerostlých ještěrek,“ spočítala Jolana a vyčítavě se podívala na svého velitele. „Vlezli jsme přímo do jejich hnízda.“

„Nechci tě děsit, krásko,“ zašeptal velitel a pomalým pohybem zakládal do luku první šíp, stejně jako jejich tichý společník, „ale to není náš největší problém.“

„Co může být horšího?“ zeptala se Jolana se svou zdobenou berlou zdviženou nad hlavou. Na jejím vrcholku začínalo žhnout modré světlo.

„Zmutovaný mrákotný varan.“

„Mutant?“ vyjekla Jolana. „Nenechala jsem se naverbovat k oddílu sebevrahů. Chci zrušit naši smlouvu!“

„Jak je libo,“ pokrčil rameny její velitel. „Můžeš zkusit utíkat. My je na chvíli zdržíme.“

Jolana se na něj dojatě podívala: „Veliteli, vy dva se chcete obětovat, abych já mohla žít?“

„Nic tak velkého,“ usmál se hořce velitel. „Pochybuji, že bys dokázala odsud vyváznout. Jestli tě dostanou tady s námi nebo o sto metrů vedle, vyber si sama. Je mi líto, krásko. Jakmile se varan pustí po tvé stopě, nepřestane, dokud tě nenajde.“

„V tom případě zůstávám,“ rozhodla se žena. „Bez vás bych zabloudila a maminka říkala, abych si dala pozor na dotěrná zvířata.“

Když dala najevo své odhodlání, mávla berlí a nechala modré světlo dopadnout na sebe a své společníky. Ještěři, kteří je zvědavě pozorovali s dychtivě otevřenou tlamou, se postupně stahovali k místu, kde trojice stála. Přesto žádný zálesák nevystřelil svůj šíp, snad z obavy, že by tak vyprovokoval lovecké instinkty netvorů.

„Mám v kapse dva rudé kameny,“ zašeptala Jolana. „Kdybych je zahodila, nevrhnou se po nich?“

„Možná. Za jiných okolností. Ale teď se neodváží neposlechnout vrchní velení.“

„Vrchní velení?“

„Opatrně se podívej stranou, po naší pravé straně.“

Když Jolana poslechla a podívala se pod malý skalní převis, kde ve stínu rostla drobná zakrslá borovice, vydechla hrůzou. Co považovala za povalený kmen byl ve skutečnosti obří varran, dvakrát tak velký jako největší dospělý na svahu.

„Mutant?“ zeptala se šeptem.

„Ano. A zdá se, že chytrý. Jemu nejde o rudé kameny, ale naše paměťové krystaly. Řekl bych, že už člověka ulovil a chce víc. Jde po naší inteligenci.“

„Tak to můžeme být klidní,“ uchechtl se třetí zálesák, který zůstával tichý. „Z nás nevyrazí ani předkrm.“

„Mluv za sebe. Já byla v chrámu za hvězdu,“ odsekla Jolana a zamávala na netvora. „Haló, ty zmutovaná stvůro, přece bys nesežral krásnou princeznu.“

„Co…? Zbláznila ses?“

Dva muži, kteří se snažili ještěry nevyprovokovat prudkým pohybem, se na ni rozzlobeně ohlédli.

„Nezírejte na mne,“ ucedila Jolana a dál mávala. „Slyší nás ty ještěrky? Nebo mám dupat?“

„Dupat? Stěžuješ si, že nás nesežrali dost brzy?“

Pokud šlo o ty dva, chování jejich společnice bylo naprosto nepochopitelné. V očích se jim kromě podráždění objevil i jistý obdiv, jak nedokázali uvěřit, že žena se tak srdnatě vrhá do náruče jisté smrti. Oni sami, přes své zkušenosti, by dali cokoliv na světě, aby oddálili nevyhnutelný útok.

Footnotes

Jsi si jistá, že nejsi šílená?

Zatímco Jolana tančila, dupala a máchala rukama, oba dva její kumpáni na ni zírali jako na blázna. Naštěstí pro ně se zdálo, že i ještěři zůstávají perplex z nastalé situace, takže plichta pokračovala.

„Já nejsem blázen,“ zazpívala jejich společnice vysokým čistým hlasem. „Už mi docházejí síly a klepu se hrůzou. Přidejte se.“

„Jsi si jistá, že nejsi šílená?“

„Vůbec ne, vůbec ne,“ zpívala Jolana a rychle zašeptala. „Může mutant rozumět lidské řeči?“

„Pokud sežral lidský paměťový krystal, pak ano.“

„Pak mi nezbývá než zpívat dál a doufat, že se přidáte.“

„Přidat se?“

Pro jejího velitele byla myšlenka, že by se měl připojit k jejímu bláznění tak převratná, že se nezmohl na odpověď. Náhle třetí tichý člen jejich skupiny, který nespustil oči ze skalního převisu, nesměle zadupal a provedl několik neohrabaných prostocviků.

Je to křepčení nakažlivé? pomyslel si velitel. Ale protože tichého muže znal už roky, věděl, že ten by neztratil nervy. Když se také zahleděl nad skalní převis, cosi upoutalo jeho pozornost.

Živá skála?

Tam, v trhlině přímo nad hlavou zmutovaného varana, se pohnul kámen. Ne, to není kámen! To je člověk! Zálesák vyšší třídy! Jen dvakrát v životě velitel viděl měňavý oblek, a pokaždé jen na mužích a ženách, kteří patřili k honoraci mezi průzkumníky v divočině. Samotná látka se platila ve zlatých hřivnách, a ti, kteří si mohli dovolit ji nosit, bývali většinou sponzorovaní vznešenými domy a měli nárok na uctivé oslovení.

Kde by se v našem zapadákově vzal někdo takový? pomyslel si velitel. Jolana rozdmýchala vnitřní plamen, proto ho zahlédla jako první.

Velitel nevěděl, jestli se má smát nebo plakat. Jistě, Jolana mohla doufat, že neznámý zálesák přišel na pomoc a proto urputně odváděla pozornost ještěrů, ale její velitel si nedělal velké naděje. Pro takového odborníka nemusela záchrana bezvýznamné družiny stát na seznamu priorit. Dokonce mohlo být, že jeho úkol v Lese roztomilých kulíšků vyžadoval naprosté utajení, a pro svědky na jeho misi nebylo místo.

Kdyby neznámý chtěl pomoc, proč by se plížil nad hlavami, místo aby dal přednost bezpečnějšímu útoku z dálky? Ale přesto velitel nic nenamítal, spíš z nedostatku jiných možností, než pro cokoliv jiného.

Ve chvíli, kdy zmutovaný ještěr měl dost nedůstojných tanečků a rozevřel tlamu plnou masivních zubů, neznámý zálesák seskočil ze skály. Jeho měňavý oblek nedokázal na prudkou změnu, takže to vypadalo, že na se na ještěra zřítil kus kamene.

V jeho levé ruce problesklo modré světlo, které zvíře ochromilo, zatímco pravá ruka s dlouhým tesákem udeřila na ještěrovu šíji.

„Pal!“

Už nebylo na co čekat, proto dvojice zálesáků přestala dupat a vystřelila šípy. I přes svou zdánlivě línou náturu, varani reagovali jako vojenská jednotka a se zuřivým syčením se vrhli vpřed.

Strhla se krátká bitva, ve které zvířata získávala převahu. Jediné, co jim bránilo, se dostat ke třem zálesákům, byla Jolanina berle, která vysílala krátké ochromující blesky.

„Dost!“

Když situace vypadala beznadějně, neznámý zálesák, který skončil s mutantem, se jim vrhl na pomoc. Bez ohledu na vlastní bezpečí se vrhl do chumlu ještěrů a rozdával rány nalevo napravo. S nepřátelským syčením před ním netvoři ustupovali jako oheň před vodou, pak se rozběhli a ztratili v lese.

„Děkujeme, ctěný pane,“ poděkoval velitel. Když se ale k němu neznámý otočil, další slova mu uvízla v hrdle.

„Ten šílenec spaluje rudé kameny!“ vykřikla Jolana a vzápětí si zakryla ústa dlaní. „Promiňte, ctěný pane, mám vnitřní zrak a nemohla jsem si nevšimnout, že…“

Na mužově tváří byly znát známky šílenství, nekontrolovaná divokost v polopřítomném pohledu, vyceněných zubech a zrychleném dechu.

„Ty!“ obrátil se na ni.

„Ano, ctěný pane?“

„Ty víš?“ Muž si poklepal na břicho.

„Ano, ctěný pane. Jsem skoro certifikovaná léčitelka chrámu,“ prohlásila Jolana s nádechem pýchy. „Hoří ve vás rudý kámen. Nechápu, jak se to mohlo stát.“

„Snědl jsem,“ prohlásil neznámý.

„Snědl jste ho? Snad omylem,“ Jolana řekla v naději, že jde o pouhou náhodu. Ale neznámý potřásl hlavou a natáhl se k ní s vystrčenou čelistí, ve které kmital jazyk, ve zpodobnění varaního větření. „Snědl jsem rudý kámen… šedý krystal….“

„Proč byste to dělal?“

„Proč ne?“

„Promiňte, ctěný pane, jistě jste měl své důvody. Já jen, že se všeobecně ví, jaké jsou následky.“

„Následky?“

Neznámý měl zjevné potíže se soustředit na věty, které říkala. Není se co divit, pomyslela si Jolana. Zázrak je, že zůstal alespoň trochu příčetný.

„Jak se jmenujete, ctěný pane?“ zeptala se, aby ho vytrhla z netvoří divokosti. „Jaké máte jméno, ctěný pane?“

„Jméno?“

„Ano, jméno,“ opakovala trpělivě. Bylo velice málo, co si pamatovala z chrámových lekcí o tom, jak postupovat v takových příkladech. Obecně se nepředpokládalo, že by kdokoliv udělal něco tak hloupého, pouze snad v případech, kdy šlo o život. Chápu, proč by chtěl spálit rudý kámen. Ale proč vstřebat pamětový krystal?

„Záviš, jsem Záviš,“ řekl neznámý. „Pomáhá mi… Ty mluvíš… Ty co?“

Pomáhá mu, když spolu mluvíme? Ty co? Chce vědět, co jsem nebo kdo jsem?

„Jsem Jolana, ctěný pane Záviši. Toto jsou mí přátelé. Jsme zálesáci.“

„Oni žádné jméno?“ zeptal se s téměř lidským úšklebkem. Jolana si nebyla jistá, zda je dobrý nápad mu pomáhat se vzpamatovat. Velitel jí signalizoval, aby o nich prozradila co nejméně, což byl běžný postup, když zálesáci jednali s lidmi, u kterých si nebyli jistí, zda nemají nepřátelské úmysly.

„Mluv dál, ty,“ napomenul ji, když si všiml, že mlčí. „Jména ne důležitá. Mluv jenom o já.“

Jenom o něm? Jde o pokročilou formu narcisismu? Mám mu lichotit?

„Ctěný pán Záviš má potíže se vyjadřovat,“ ozval se velitel, když si všiml, že Jolana zaraženě váhá. „Myslím, že chce, abys popsala jeho stav. Použij vnitřní zrak.“

„Aha, omlouvám se. Pokud vás mám vyšetřit, ctěný pane Záviši, pak na vás musím použít svou berlu.“

„Berlu? Ta hůl, co máš? Kouzelná?“

Kouzelná? Jolanu zarazil rozpor mezi jeho slovy a jeho pokročilým vybavením. Odborník by neměl používat slovo kouzelná, když mluvil o její berli. Tak se vyjadřovali pouze prosťáčci, pro které vše, čemu nerozuměli, se stávalo kouzlem.

„Ano, kouzelná,“ přikývla. „Pro některé,“ dodala, aby si nezadala.

„Já také umím…“

S téměř dětinským nadšením, aby dokázal, že nelže, Záviš zvedl levou ruku a nechal v dlani explodovat záblesk modrého světla.

Tři zálesáci sebou trhli a ustoupili stranou. „Viděla jsi to?“ zašeptal velitel. „Jolano, snaž se ho nerozzuřit, nebo jsme mrtví.“

S přikývnutím si Jolana pomyslela, že ocitnout se proti přesile varanů nebyla ta nejstrašnější věc, která je dneska potkala. Napůl šílený odborník, který se dokáže sotva vyjádřit, ale silou vůle vyvolá omračující výboj, je děsil více.

Záviš se zamračil: „Nemusíte strach. Ty, kouzelná hůl a kouzlo. Mluv jenom o mně. Ty skoro chrám.“

Nové ušklíbnutí. I když měl záhadný Záviš potíže formulovat věty, neuniklo mu, jak se Jolana označila za skoro certifikovanou.

Takže rozumí i složitým slovům a chápe ironii, pomyslela si a nahlas prohásila: „Nyní vás vyšetřím, ctěný pane. Buďte prosím klidný.“

Aktivovala diagnostickou funkci své berle a pomalými pohyby skenovala Záviše, který ji zvědavě pozoroval. Čím více se soustředil na vnější podněty, tím více se vytrácela jeho divoká nepříčetnost.

„Rudý kámen už dohořívá,“ vydechla s úlevou. „Napáchal určité škody, ale nic co by nedokázal léčitel napravit.“

„Ty?“

„Já? Ne!“ vyhrkla vyděšeně. Copak nechápe, co znamená skoro certifikovaná? Jistě, můžu se potulovat po lese s berlou, ale léčit někoho s jeho postavením by mne nadobro vyřídilo.

„Zdá se,“ pokračovala rychle, „že máte DNA s ještěří stopou. Bylo štěstí v neštěstí, že jste spolkl kámen i krystal zároveň. Jinak by vám kámen vypálil vnitřnosti.“

„DNA?“ zeptal se Záviš nevěřícně a ukázal na berlu: „Není kouzlo?“

„Ovšemže ne,“ odpověděla Jolana trochu uraženě. „Musí na vás působit paměťový krystal, který jste spolkl. Jinak byste na kouzla nevěřil.“

Tentokrát Záviš vypadal víc pobaveně než zmateně. Něco si pro sebe zamumlal a pak stiskl kámen na svém prstenu.

„Mnohorozměrný prostor,“ vykřikli tři zálesáci bez sebe závistí. Ani v chrámu, ve kterém Jolana studovala, neviděla tak luxusní verzi mnohorozměrného prostoru. Měli bychom tohohle Záviše varovat, pomyslela si, nebo ho někdo okrade. Myslí si, že jsme tak poctiví nebo že pro něho nepředstavujeme hrozbu?

Mezitím Záviš vytáhl na světlo rudý kámen, paměťový krystal a bochník chleba. Pak se zeptal: „Jaká cena?“

„Řekl bych,“ ozval se tiše velitel, „že ctěný pan Záviš musí být cizinec. Tím by se hodně vysvětlilo.“

Jolana přikývla a ukázala na chléb: „Dvacet měděných grošů. Rudé kameny se prodávají ve stříbrných tolarech a paměťové krystaly podle dat, které obsahují. Tenhle má vysokou informační hustotu, takže bych si myslela, že byste za něj mohl dostat i zlatou hřivnu, možná i víc. Ale dokud ho nějaký znalec nedekóduje, pak těžko soudit.“

Footnotes

Volejte kvůli něčemu vzrušujícímu!

Jak plynul čas, Závišova konverzace s trojicí zálesáků se stala méně obtížná a všichni cítili nekonečnou úlevu, že Záviš dokáže artikulovat své myšlenky, a opustil od svého zjednodušeného vyjadřování Já Záviš, ty Jolana, my mluvit rukama nohama.

Během té doby se dozvěděl řadu užitečných informací, z nichž nejpozoruhodnější byl fakt, že hovořit o Hře bylo ve Hře nemožné. Několikrát se chtěl zeptat, zda zálesáci jsou Hráči, a pokaždé skončil s prudkou bolestí hlavy.

V každém případě pochopil, že zálesáci ho považují za vznešenou existenci, kterou za žádných okolností nesmí vyprovokovat. Jeho vybavení v nich vyvolávalo nekonečný úžas a jeho neznalost ještě větší.

Když se rozhodl, že je bude následovat, poznal, že jim není jeho přítomnost po chuti. Nicméně se neodvážili odporovat a veškerou komunikaci nechávali na Jolaně, zatímco oba dva muži se drželi stranou, snad v naději, že si je Záviš bude méně pamatovat.

Jakmile slunce začalo zapadat, trio se utábořilo v příhodné jeskyni. Les roztomilých kulíšků bylo nebezpečné místo a přítomnost cizince jejich pocit ohrožení nevylepšila.

Protože si nemohl nevšimnout, jak závistivě sledují jeho vybavení, Záviš se na večer rozloučil a našel si vysoký strom, kde se hodlal zařídit podle svého. Ani on nechtěl riskovat, že zálesáci podlehnou pokušení a okradou ho - nebo ještě hůř.

Poté, co se přivázal do extrémně nepohodlné vidlice v koruně mohutného dubu, zavřel oči a přemýšlel, zda se mu podaří usnout.

…

Bylo deset hodin ráno, když se probudil ve své posteli, odpočatý jako už dlouho ne.

Dvanáct hodin spánku, pomyslel si s úžasem. Dvanáct dlouhých hodin bez probuzení. A cítím se skvěle.

S kapkou zklamání si prohlédl své nohy, které zůstaly stejně zjizvené jako předtím, stejně tak i tvář, na dotek mnohem méně příjemná, než její Herní obdoba.

„Ale i tak!“ vykřikl nahlas. „Tahle Hra je jako žádná jiná!“

Tentokrát nenásledovala žádná bolest, nic, co by mu bránilo hovořit, tedy kromě všudypřítomné hrozby korporátních právníků.

Když si zrekapituloval své noční dobrodružství, nyní mírně zamlžené jako vzpomínka na něco, co se možná stalo a možná také ne, uvědomil si, že musí kontaktovat Medarda a sourozence Trojákovi, aby je varoval.

Realita s městem za okny v něm budila nechuť. Nedělal si žádné iluze o tom, že ve Hře musí pokračovat za každou cenu. Návyk na první dobrou, pomyslel si trpce. Včera cynik, dneska zapálený zákazník. Zdá se, že jsem korporace opět podcenil.

Vstal, osprchoval se, najedl se a bez dalších odkladů popadl telefon.

„Ano?“ ozval se neznámý ženský hlas.

Žena? Mohl mi Medard dát špatné číslo? Ozvala se jeho paranoia. Naletěl na Medardovu hru na neškodného dobráka?

„Kdo jste?“ zeptal se ostře. „Chci mluvit s mužem, který si včera říkal Medard Mechový.“

„Myslím, že ho znám,“ řekla žena pobaveně. „Vsadím se, že něco provedl. Strašný seladon, tenhle Medard. Unesl vám holku?“

Seladon?

„Nic z toho.“ Záviš si vzpomněl, že Medard je ženatý. „Jste jeho manželka?“

„Už příliš dlouho,“ zasmála se. „Prosím, volejte kvůli něčemu vzrušujícímu. Nechcete mu nabídnout pojištění, že ne?“

Záviš užasle mlčel. Ať už čekal cokoliv, docela určitě si nepředstavoval, že Medardova manželka bude takto bezstarostná. Ví vůbec, že Medard nemá očkování?

„Kde je?“ zeptal se po chvíli.

„V limbu. Neví o světě,“ řekla žena zvesela.

„Doručili mu včera zásilku?“

„Zásilku? Zlato? Zbraně? Drogy?“

„Malá krabička od společnosti s logem HC.“

„Nejspíš ano. Choval se velice tajemně. Chápejte, mám svoje podezření. Mimochodem,“ zavrčela s laškovným podtónem, „ještě jste se nepředstavil. Jsem si jistá, že když mi prozradíte své jméno, budete mne muset zabít.“

„Řekněte manželovi, že volá Záviš.“

„To souhlasí. Tolik mi ukázal telefon. A dál, tajemný pane Záviši… Vaše celé jméno, pěkně prosím.“

„Zdá se, že Medard před vámi nic neutají.“

„Ne že by se nesnažil. Vy jste ale jiná třída. Teď mluvte nebo budou následky.“

„Následky?“

„Mám rukojmí. Spí ve vedlejším pokoji a vytáhnu z něj všechno, co potřebuji vědět. Chcete to riskovat?“

Ta dáma není vůbec špatná, napadlo Záviše, kterému krátký rozhovor napověděl, že má co do činění s duchapřítomným protivníkem. I když Medarda nepovažoval za mistra konspirace a jeho žena ho nejspíš důvěrně znala, přesto schopnost, s jakou rozpoznala, že se jejímu muži něco zásadního přihodilo, Závišovi imponovala.

„Vsadím se,“ řekl, „že Medard spí nezvykle dlouho. Nemáte starosti?“

„Stále jste se nepředstavil,“ oznámila klidně, aniž by se nechala zmást. „Máte poslední příležitost. Jinak zavěsím a probudím ho, abych si zjistila, co jste zač.“

„Myslíte, že budit ho je dobrý nápad?“ zeptal se významně. „V každém případě si vedete skvěle. Ať se mi ozve sám.“

S těmi slovy Záviš zavěsil jako první. Nemělo smysl, aby se nechal vyslýchat Medardovou manželkou, zejména ne přes telefon. I tak zaznělo zbytečně moc. Při vzpomínce na varování malé víly, která jeho domácí zabezpečení označila za děravý cedník, nechtěl o Hře přímo hovořit, pokud neměl jistotu, že ho nikdo neodposlouchává.

Nyní se musel postarat o Světlanu a spol. Protože si nevyměnili kontakty, jeho jediným vodítkem zůstala krátká zmínka o zdejší univerzitě. Malá víla, stále ještě rozmrzelá, že nekoupil profesionální balíček, prohledala internet, kde našla několik rodin Trojáků bez dalších podrobností. Na sociálních sítí se Světlana a Juraj Trojákovi nebo Gabriela Márová nevyskytovali.

Chytrá děcka, pomyslel si Záviš, když opustil svůj byt a odjel elektrobusem k univerzitě, kde se hodlal poptat. Tentokrát, aby nebudil podezření, vklouzlo do okázalého obleku stříbronose, pečlivě se oholil a nasadil si chytrou čelenku.

Budeš užitečná? zeptal se malé víly, která se vznášela mezi sedadly elektrobusu, zapletená do konverzace s jinými avatary. Dokud Záviš používal chytré brýle, nastavené na úsporný režim, nikdy si nevšiml, jak zamořené je jeho prostředí umělou inteligencí.

Pohádkové postavičky různých tvarů a velikostí skotačily mezi sedadly, házely po sobě virtuální předměty, hádaly se a dělaly rámus, zatímco jejich majitelé je trpělivě pozorovali s výrazem hrdých rodičů.

„Zamořené? To je hnusný rasismus,“ napomenula ho malá víla. „Ještě že ostatní neslyší vaše myšlenky… Připitomělá smečka,“ dodala pak s nechutí a popřením sebe sama. „Je to tady samá plasťácká a bronzácká verbež, hloupá a nevýkonná. Když si chcete hrát na stříbronose, máte si vzít e-taxi.“

„Pravda,“ zamumlal Záviš. I když elektrobus měl vyhrazený prostor pro občany vyšších kategorií, žádný stříbrný s posledním zbytkem sebeúcty by se neobtěžoval s čekáním na městské linky.

Proto na nejbližší zástávce vystoupil a nechal malou vílu, aby objednala odvoz.

„Universita,“ řekl stručně, když mu obsluha podržela dveře. „Pospěšte si.“

„Jistě, pane.“

Obsluha, která přirozeně neměla možnost, jak ovlivnit rychlost vozidla, předala příkaz rozhodným hlasem. Avatar v modré uniformě se zlatými prýmky, který seděl v miniaturním virtuálním autíčku nad palubní deskou, zachmuřeně přikývl, šlápl na plyn a e-taxi se zvolna odlepilo od krajnice.

„Svatá prostoto,“ vydechl Záviš, na okamžik mimo svou vznešenou roli. Nikdy jsem si neuvědomil, jak je tenhle svět směšný!

„Můžu ty blbečky odfiltrovat,“ nabídla se malá víla. „Pokud dostanu svůj Profi balíček,“ dodala pak samolibě.

Avatar v uniformě jeho společnici slyšel. „Dělám, co můžu, slečno,“ zabručel dobrotivě. „Z týhle mašiny víc nevymáčknu.“

Malá víla se zašklebila: „Drzé vemeno!“

Už prosím sklapni! pomyslel si Záviš zoufale.

Po půl hodině trapného ticha se před nimi objevil areál univerzitního městečka, ohraničený vysokou zdí, na které se jako pěst na oko vyjímaly stovky graffiti.

Smrt stříbrným a zlatým sviním!

Záviš na okamžik obdivoval obrázek šibenice, na které visely dvě postavy vyvedené ve zlaté a stříbrné barvě na černém pozadí, s rudým nápisem s kapkami krve.

Sláva revoluci!

Další heslo se objevilo nad zašlou tabulkou, kde nějaký zoufalý úředník vyvěsil:

Zeď slouží pouze pro vyjádření studentů výtvarných oborů. Práce, které podněcují k mezitřídní nenávisti, budou smazány a jejich autoři vyloučeni z akademické obce.

Pod to kdosi napsal:

Ty budeš taky viset, nádhero!

Následovalo vyjádření, zatavené do fólie:

My, členové studentské rady, odsuzujeme aktivity některých našich studentů a podporujeme oficiální stanovisko školy.

Za studentskou radu: Jakub Lízal

Na což reagovaly kriminální živly:

Lízale, vyliž si. Kdo souhlasí, ať nakreslí kosočtverec.

Pak nebylo nic kromě dlouhé řady sprostých útvarů, kreslených různými prostředky od per, tužek, sprejů, až po laserové vypalovače.

„Zvrhlé, že ano?“ ozvalo se za Závišem, když ten zrovna přemítal, zda by měl do řady kosočtverců přidat svůj vlastní.

Když se otočil, zjistil, že překáží studentovi v šedém obleku, s plastovou fólií přehozenou jako pončo přes ramena a v ruce plechovku s bílou barvou a štětcem. Mladík měl široká sportovní ramena, platinové vlasy do půlky krku, zastřižené do módní vlnovky, a vybledlé modré oči, kterým chyběl jakýkoliv výraz.

„S dovolením, pane,“ řekl, „ale musím zalíčit celou tu nehoráznost. Jménem celé univerzity se vám omlouvám.“

Záviš nonšalantně pokrčil rameny: „Není se za co omlouvat. Předpokládám, že svoboda tvorby patří k akademickým výsadám.“

„Tohle není svoboda tvorby,“ odporoval student a divoce máchal štětkou, aby zakryl kosočtverce, včetně revolučních výzev. „To je svinstvo. Tihle dacani nemají respekt k nikomu a ničemu. Právě zítra čekáme sponzorskou návštěvu tří korporací a při představě, že by jejich představitelé zahlédli takový hnus, se mi zvedá žaludek. Žádal jsem, prosím, dvacetkrát, aby údržba zakročila. Ale podezřívám ty špinavé bronzáky, že z toho mají leda srandu. Mezitřídní nenávist je největší zlo.“

Jistě, pomyslel si Záviš, říkej jim špinaví bronzáci a oni se přetrhnou, aby ti pomohli. Pak si vzpomněl, že nyní zastupuje druhou stranu, proto důstojně pokýval hlavou.

„Lidé si stále nepřivykli myšlence, že nejsme rovnostářská společnost,“ poznamenal moudře jednu ze svých přednachystaných frází. Byla to plochá věta, kterou si každý vyložil po svém, stejně jako nyní student.

„Ano, pane,“ přitakal ochotně. „jen naše schopnosti určují, kam se vypracujeme. Nesmíme hledat výmluvy pro svá selhání.“

Nebesa, napadlo Záviše. Další takový!

Když se hanlivé nápisy ztratily pod nánosem barvy, student se otočil a naznačil podání pravačky: „Jakub Lízal, místopředseda studentské rady. Občan-kandidát. Těší mne, pane.“

S majestátností stříbronose se Záviš zahleděl na nabídnutou dlaň, jako by zvažoval, zda mu stojí takový hmyz za námahu. Pak se uvolil přijmout.

„Záviš Velehradský, občan stříbrné kategorie,“ naznačil potřepání. „Když se na tebe dívám, chlapče, musím uznat, že mladší generace brzy překoná starší.“

Když se slyšel, Záviš se zhrozil, zda ve své roli nepřehrává, protože promlouval jako úctyhodný stařešina. Ale Jakub Lízal se začervenal a ochotně se nechal vmanévrovat do podřízené pozice, netečné rybí oči rozzářené měkkým vlahým světlem.

„Byla by pro mne čest, pane,“ řekl nesměle, „kdybych vás mohl pozvat na drink.“

Footnotes

Dívá se na mne jako na zjevení Boží!

„Na drink?“

I přes své mdlé vzezření, místopředseda studentské rady se nebál kout železo, dokud bylo žhavé. Ale nakonec, pomyslel si Záviš, co může ztratit? Buď urazí cízího stříbronose nebo sblížení vyjde.

Kdyby na Lízalově místě stála pěkná studentka, bylo by jasné, co nabízí. I když s postupem virtuální reality a rostoucímu odporu k fyzickému kontaktu mezi populací měla podobná sázka malé šance na úspěch. Lidé snili o dokonalých tělech, které znali z digitálního světa, ať už vymyšlených nebo vypěstovaných pomocí drahé kosmetiky, plastické chirurgie a potravinových doplňků.

Za normálních okolností by se Záviš s Jakubem Lízalem neobtěžoval; neměl rád mladé ambiciózní typy, kteří věřili ve filosofii společnosti. Ale zde, protože potřeboval najít Světlanu a spol, si nemohl dovolit minout nabídnutou příležitost.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Mám chvilku času. Myslím, že mi můžeš pomoct, Jakube. Přes ulici jsem viděl Měsíční kameny. Sedneme si tam.“

Jakub Lízal přikývl, náhle trochu pobledlý. Měsíční kameny provozovaly síť luxusních kaváren a restaurací, dostupnou pro stříbrné občany a výš. Občané-kandidáti sem nemohli bez pozvánky, takže pro Jakuba Lízala by vstup sem měl symbolický význam jako zastávka v sedmém nebi. Ovšem dovolit si tamní ceny…

„Žádný strach,“ podotkl Záviš a odpustil si obvyklý úšklebek. „Platím já. Jak jsem řekl, můžeš mi pomoct.“

Můžeš mi pomoct, pomyslel si pobaveně. Nikoliv potřebuji pomoct. Dávám ti příležitost, můj mladý příteli, být užitečný.

„Jistě, pane, s radostí. Jak přesně?“

„Někoho hledám. Ale to počká, nejde o nic důležitého.“

Existovalo několik důvodů, proč by se Jakub Lízal mohl chtít z pátrání po Světlaně a spol vykroutit. Za prvé, poskytovat kontaktní údaje o třetí straně bylo samo o sobě nelegální a objevilo se dost skandálů, aby kohokoliv vystrašily. Za druhé, lidé jako Jakub Lízal věřili, že počet příležitostí je omezený, takže sabotovat někoho jiného znamenalo prospět sám sobě. Za třetí, pokud Jakub Lízal chtěl se Závišem zůstat v kontaktu, stačilo říct: „Poptám se a dám vědět. Dáte mi vizitku?“

Třetí možnost byla pro Jakuba Lízala výhodná. Pro Záviše už méně, protože ten nechtěl rozdávat své číslo a ani čekat.

„Myslíte, že je otevřeno?“

Kdokoliv, kdo stál před Měsíčními kameny poprvé, by se zeptal na totéž. Budova neměla okna a její jediné vchodové dveře více než cokoliv připomínaly vrata před síní s pokladem.

„Je otevřeno,“ přikývl Záviš a přiložil svůj identifikátor na čtecí zařízení. Objevil se nápis:

Pro další komunikaci použijte prosím chytrou čelenku nebo chytré brýle. Nebo si přejete jednat s lidským pesonálem?

„Jsem zde! Mám to vyřídit?“

Aniž by dostala pokyn, malá víla nabídla své služby, když se ocitla tváří v tvář avatarovi v podobě číšníka v nažehlených kalhotech, bílé košili a nablýskané sametové vestě.

Ne, ať zavolá živého zaměstnance.

„Jste blázen?“ odsekla malá víla. „Víte, jak dlouho bude trvat, než se někdo objeví? Jak můžete být efektivní, když promrháte pět minut svého života čekáním?“

Sklapni!

Jindy by Záviš s malou trápitelkou souhlasil, ale dnes, pokud chtěl svého hosta ohromit, lidský číšník, který by je uvedl dovnitř, měl větší váhu než nehmotný avatar.

„Přejete si, pane?“

Netrvalo ani pět minut a masivní dveře se otevřely, tentokrát se skutečným člověkem mezi nimi.

„Stůl pro dva,“ poručil si Záviš. „Pak nám doneste dvakrát Volání nebeské volavky, k tomu Slzu žhavého ohně. Pronto!“

„Samozřejmě, pane.“

Když číšník s úklonou odešel, malá víla vyskočila na chromované zábradlí po jeho levé ruce, založila ruce v bok a zahulákala: „Nebeskou volavku a Žhavý oheň? Obě stojí majlant! Kdy já dostanu svůj Profi balíček?“

I když ji nemohl slyšet, Jakub Lízal musel myslet na totéž, protože se tvářil ohromeně a vděčně.

I Závišovo srdce krvácelo, ale etuda, kterou zahrál, nebyla z jeho hlavy. Zkopíroval ji verbatim jako repliku někdejšího jednání s jedním svým zlatým zákazníkem.

Bylo zde všechno: nevycválané způsoby, žádné ohledy na hosta a předražená objednávka na efekt.

Ale zatímco Záviš svého zákazníka trpěl se skřípěním zubů, Jakubovi Lízalovi takové chování imponovalo. Možná si představoval, že jednou tak vstoupí do Měsíčních kamenů on sám, doprovázený suitou horlivých poskoků.

„Tohle místo je úžasné,“ prohlásil, když se posadil do kožené sedačky a rozhlédl se po okolních telestěnách, která živě zprostředkovávaly dění na ulici a dopřávaly tak iluzi otevřeného prostoru.

„Je to předražená pevnost,“ prohlásil Záviš pohrdavě. „Jenom ti, co si nevěří, mají potřebu se schovávat uvnitř.“

„Pevnost, pane?“

Bylo až děsivé sledovat, jak mladík hltá každé jeho slovo. Záviš osobně dával přednost lidem, kteří nevěřili nikomu a ničemu.

„To jsi nevěděl? Ovšem, ty sem nechodíš, takže je to pochopitelné,“ dodal s despektem právého stříbronose. „Měsíční kameny jsou navržené tak, aby v případě pouličních protestů, poskytovaly bezpečné útočiště lidem jako jsem já - a jednou možná i ty.“

„Ano, pane. To je nesmírně poučné.“

Ano, pane? Poučné? Nic víc?

Záviš si představoval sám sebe, jak na Lízalově místě se zvedá od stolu a vychrstne stříbrnému náfukovi Volavku do tváře. Copak ten kluk nemá žádnou sebeúctu? Dívá se na mne jako na zjevení Boží!

Záviš ukázal na rudý kalíšek z broušeného skla, ve kterém byl nalitý Žhavý oheň.

„Napijeme se. Nemám moc času, Jakube, takže velice stručně. Jedna studentka mi pomohla, když jsem se dostal do duelu. Dnes jsem šel kolem univerzity a napadlo mne, že bych jí nebo jejímu bratrovi poděkoval. Nemám moc času, proto doufám, že mi pomůžeš celou věc vyřídit rychle.“

„Samozřejmě, pane. Jak se jmenují?“

Zatímco mladík se ochotně nabízel, Záviš mávl rukou a ukázal na sklenici, aby dal najevo, jak málo ho ta záležitost s poděkováním zajímá.

„Žhavý oheň tě nasměřuje na správným směrem,“ vysvětlil s přesvědčením, které mohl jen předstírat. „Říká se, že kdo jednou ochutná Žhavý oheň, nedokáže přestat, dokud si ho nebude moct dopřávat pravidelně.“

„To bych musel být alespoň stříbrný,“ podotkl student zasněně.

„Přesně tak.“

Tajemství Žhaveho ohně stálo a padalo s jeho složením. Šlo o směs návykových látek, které vyvolávaly mírnou euforii, kombinovanou s alkoholem.

„Výborné,“ mlaskl mladík pochvalně. Ale jeho slova moc neznamenala, protože by chválil i koňskou moč, kdyby ji u Měsíčních kamenů podávali.

„Pane Velehradský,“ pokračoval pak. „Řekněte jméno a já vše zařídím. Spolehněte se.“

„Zapomeň na to. Možná později. Teď si nalej Volání volavky. Už jsem pil lepší čaje, ale nepopírám, že ta dóza je výjimečná.“

S výrazem uchváceného kunsthistorika, Záviš obdivoval nepraktickou konvici ve tvaru volavky, vyrobenou z jemného porcelánu a pokrytou zlatými pásky. O nic jiného nejevil zájem.

Když Jakub Lízal pochopil, že ztratil z nějakého důvodu příležitost prokázat službu stříbrnému, zpanikařil.

„Věřte mi,“ vyhrkl, „jako místopředseda studentského výboru mám přístup k databázi studentů. Jakmile povíte jméno, máte do pěti minut číslo.“

„Neschopný babral,“ podotkla malá víla, která se nudila, protože restaurace byla prázdná. „Mně by stačilo deset vteřin.“

Záviš unuděně zívl. „Mám dojem, že jsem se unáhlil. Ta studentka mne sice ošetřila, ale byla impertinentní. Nechme to být.“

„Pane Velehradský, stačí mi jméno.“

„Tuším se jmenovala Světlana Trojáková. Ale zapomeň na to. Její bratr se jmenoval Juraj.“

„Tito? Malý moment.“

Skutečně netrvalo dlouho a mladík napsal Světlanino a Jurajovo číslo na kus tvrdého papíru, který se ukázal být zároveň vizitkou Jakuba Lízala.

„Chytrý tah,“ komentoval Záviš pochvalně, ale neobtěžoval se vytáhnout a nabídnout svou navštívenku.

„Kdybyste cokoliv potřeboval, dejte mi vědět, pane Velehradský.“

„A máme, co jsme chtěli,“ zajásala malá víla. „Konečně můžeme z téhle díry vypadnout.“

Ale Záviš nepospíchal. Nejen proto, že nechtěl, aby jeho společník věděl, jak je pro něj kontakt na Světlanu důležitý, ale i proto, že se mu vrátila schopnost spát, takže mohl vychutnat účinek drogy a přítomnost pochlebovače, který visel na každém jeho slovu.

„Omlouvám se, ale budu muset jít,“ ozval se náhle Jakub Lízal.

„Cože?“

„Opravdu se moc, ale moc omlouvám, pane Velehradský, ale je poledne a já se snažím zastihnout ředitelku Ústavu pro pokročilé stavební technologie. Chci se s ní domluvit na své diplomové práci. Chodí tuhle dobu na oběd.“

„Chápu.“

Malá víla na něj uštěpačně hleděla a klepala si na kulaté hodinky, s ciferníkem větším než její hlava. Záviš s hrůzou zjistil, že nejen ztratil hodinu svého času klábosením s mladíkem, ale ještě hůř že si ji užil.

Jak se zklamat sám v sobě, pomyslel si.

„Proto vy lidé nikdy nic nedokážete,“ prohodila malá víla. „Můžeme vypadnout, vaše ubohosti. Už jsem zaplatila. Zdejší avatar se nechává pozdravovat a doufá, že vás zase uvidí.“

Co jsi mu na to řekla?

„Že hloupý jste na to dost!“

Máš pravdu, pomyslel si Záviš pokorně. Čekal žádost o Profi balíček, ale malá víla jen kroužila kolem a mlčela.

Před restaurací se dva muži rozloučili.

„Musím běžet! Na shledanou, pane Velehradský!“

Student ukázal na mladou, seriózně oblečenou ženu, která vycházela z bran univerzity s kufříkem v ruce, a rozběhl se za ní.

Právě ve chvíli, kdy Záviš zacházel za nejbližší roh, uslyšel za sebou křik: „Pomoc! Vražda!“

Footnotes

Jen hlupák se plete do cizích záležitostí!

Pokus o vraždu? Přímo na ulici? To snad ne!

Společnost, ve které Záviš žil, byla decentní snahou o přežití nejschopnějších. Lidé neumírali na ulicích, VIUR nechávala dost času na uklizení začínajících případů. Pacienti dodýchavali v nemocnicích, na specializovaných oddělení, kde neděsili ostatní neočkované plasťáky. Násilí, kromě ritualizovaných soubojů, se tolerovalo v určitých mezích.

Proto se i Záviš zarazil, když byl svědkem útoku, ve kterém se dva muži pokoušeli ubodat mladou ženu nožem. Ta se bránila černým kufříkem, ze kterého odlétávaly kousky kůže. Od nich si udržoval uctivý odstup Jakub Lízal a další přihlížející, kteří hulákali jako na lesy, aniž by se do rvačky zapojili.

Mafie, uvědomil si Záviš, když zahlédl černožluté vosí roušky na tvářích útočníků. Ty sloužily jako varovné znamení: „Hleď si svého nebo počítej s následky.“

Proto nikdo nezasahoval v dojemné víře, že se najde někdo odvážnější.

„Oficiální doporučení pro takové případy,“ ozvala se malá víla, když viděla, jak si Záviš vysvléká sako a omotává si ho kolem levé ruky, „je držet se stranou a čekat na příjezd policie… Ale že jsem se vůbec obtěžovala,“ dodala s beznadějným zavrtěním hlavy. „My dva se konce roku fakt nedožijeme.“

Když se rozbíhal, Záviš s úžasem ucítil, jak se v něm ozývá ještěr a jeho nadšení z lovu.

Může vliv Hry přetrvávat i v reálném světě?

„Proč ne?“ ozvala se malá víla. *Včera jsme našli virus, ze kterého byste se časem zbláznil. Pokud si myslíte, že jste zvíře, zkuste ty chlapy pokousat.“

Jeden muž ve vosí roušce se Závišovi postavil do cesty.

„Ztrať se, hrdino,“ zavrčel. „Nebo si tě najdeme.“

Záviš naznačil, že chce muže oběhnout, a když ten vyrazil, aby ho zastavil, Záviš změnil směr, zvedl paži a srazil mafiána na zem, až jeho hlava zaduněla o tvrdý asfalt.

Další dva se ani neohlédli, když mezi ně vpadl a udeřil na jejich nechráněné krky. Jeden padl, zatímco druhý měl štěstí a pohotově uskočil stranou.

„Co blázníš, šílenče?“ zakřičel a ohnal se nožem. „Nevidíš, kdo jsme?“

Ještěr v Závišovi toužil vrhnout se vpřed bez ohledu na následky a Záviš mu nebránil. S každým úderem přicházelo vzrušení, takové jaké nikdy předtím nezažil. Ještě včera s Xantipou Millerovou bojoval chladnokrevně, posedlý kontrolou, kdežto ještěr neuměl přemýšlet v jiných než v primitivních termínech, v pouhém ztělesnění zvířecí zuřivosti.

Vzrušení netrvalo dlouho. Pouliční rváč nebyl výzvou pro Záviš, který jako stříbrný měl přístup k řadě technologií, které zdokonalovaly lidské tělo. A byť Záviš nezašel do takových extrémů jako Xantipa Millerová, aby pil supertonické nápoje jako vodu, prošel podobnou proměnou jako ona.

Co ho zarazilo, bylo zrychlení jeho reakcí. Zdálo se, že ještěrova nadvláda dokázala obejít vyšší části mozku a dovolila mu vnímat svět na primitivní úrovni.

„Nikam nepůjdeš!“

Když zjistili, že selhali, mafiáni ve vosích maskách se pokusili o útěk. Záviš zadržel pouze jednoho, který ohrožoval ženu nožem.

Škoda, pomyslel si. Automatický systém společnosti za každého zadrženého pachatele připisoval body. Záviš možná neměl naději stát se zlatým občanem, ale také netoužil klesnout na bronzovou úroveň.

„Jste v pořádku, slečno?“ zeptal se, když svazoval svou trofej.

„Raději se ptej, jestli budeš v pořádku ty,“ zasyčel spoutaný muž. „Jen hlupák se plete do cizích záležitostí. Najdeme si tě. Skončils, rozumíš?“

„Tiše. Tuhle písničku zpívali jiní ptáčci a já jsem ještě tady,“ nevzrušeně poznamenal Záviš. „Vyhrožovali mi korporace, politici, vojáci i mafiáni. Jak vidíš, nejsem vyřízený.“

Ovšem většinou jsem měl za sebou silného sponzora, dodal poctivě pro sebe. Tentokrát hraju sám za sebe.

Příliš se nevzrušoval, protože pokus o vraždu za bílého dne bylo moc i na městský organizovaný zločin. Mafie existovala, utlačovala bronzáky a plasťáky, ale zabíjela málokdy, a rozhodně ne občany se stříbrnou známkou.

„Jste v pořádku, slečno?“ zeptal se znovu.

Jak byl zvyklý, rychle ji přejel pohledem. Byla to pohledná kráska, téměř třicetiletá, s rusými vlasy, které slunce obarvovalo do zlata. Oči měla zelené, protažené, trochu liščí, a tvář ve tvaru srdce s vystouplými lícními kostmi, podpořenými make-upem.

Svou stříbrnou známku nosila v rozhalence, decentně schovanou pod zapnutými knoflíky, odkud nyní identifikátor vyklouzl. Její oblečení působilo napůl formálně a napůl pohodlně. Kožený kufřík stála držela jako štít před sebou a z něj skrz díry koukaly bílé dokumenty.

„Slečno ředitelko,“ ozval se Jakub Lízal, který dosud přihlížel z povzdálí. „Jste v pořádku?“

Žena vrhla po studentovi znechucený pohled.

„V naprostém,“ odsekla stručně. „Děkuji, Jakube, jak jsi tu udatně křičel. Ocenila bych větší podporu.“

„Ti chlapi měli vosí masky,“ vysvětlil mladík rozpačitě. „Nevěděl jsem, co mám dělat.“

„Vedl sis dobře,“ ozval se Záviš a poklepal ho po rameni. „Společnost vyžaduje, abychom se postarali v první řadě sami o sebe. Nechtěl ses zaplést s mafií. Kdo by se ti divil?“

„I tak se za sebe stydím.“

Ke cti Jakuba Lízala bylo třeba říct, že se nespokojil s nabídnutou výmluvou.

„Opravdu tomu věříte?“ zeptala se žena s nádechem nepřátelství v hlase. „Pokud ano, proč jste se obtěžoval?“

„Divný způsob, jak mi poděkovat, slečno.“

„A mám vůbec za co děkovat, vážený pane Velehradský?“

Když zaznělo jeho jméno, Záviš se k ní otočil, paranoia roztočená do nejvyšších otáček. V životě jsem ji nepotkal.

„Odkud mne znáte?“ zeptal se ostře.

„Neměla bych?“ ušklíbla si. „Jsem si jistá, že oba víme, jak si navzájem stojíme.“

Chce se mnou hrát hry? Záviš zavrtěl hlavou a obrátil se na Jakuba Lízala: „Kdo je to?“

„Ředitelka Ústavu pro pokročilé technologie. To je instituce, která spadá pod naši univerzitu. Jsem si jistý, že jde o nedorozumění.“

„Její jméno?“ vyštěkl Záviš.

Když student zaváhal, žena se zasmála: „Netrapte našeho bojácného chudáčka, pane Velehradský. Nejde o nedorozumění. Nebo mi chcete namluvit, že vám jméno Lýdie Krajcarová nic neříká? Že jste tady čirou náhodou?“

Krajcarová? Lýdie?

„Paměť děravá jako cedník!“

Když Záviš zavrtěl hlavou, malá víla mávla svou kouzelnou hůlkou a vytvořila hologram scény, ve které se objevila stylizovaná, ale snadno rozeznatelná postava Xantipy Millerové a její melodramatický výjev.

Aha!

„Jaký je váš vztah s mladým panem Alfrédem?“ zeptal se Záviš.

„Můj nevlastní bratr,“ odpověděla Lýdie chladně. „Proč tak přehráváte, pane potížisto? Nebyl jste to vy, kdo na mne poslal ty tři lotry? Mám vám být vděčná, že jste mne zachránil?“

„Přesně tak,“ ozval se zajatý mafián. „Byl to on, kdo mne sem poslal.“

Záviš ho nakopl, až muž odletěl metr daleko.

„Dobrý pokus,“ ucedil Záviš. „A proto jsem tě zajal, abys mohl proti mně svědčit, že? Tyhle historky si nech pro policii.“

„Slečno ředitelko,“ ozval se Jakub Lízal nesměle. „Byl jsem s panem Velehradským v restauraci. Odešli jsme odtamtud na můj popud. Kdybych nechtěl s vámi mluvit, seděli bychom tam a vy byste byla…“

Student delikátně nedokončil

„…mrtvá,“ Lýdie chladně dopověděla. „Takové zvláštní shodě náhod mám věřit? Buď jsi naivní hlupák nebo pracuješ pro něj.“

„Věřte si, čemu chcete,“ zabručel Záviš. „Nemusíte mi být vděčná. Odevzdám tady našeho malého mafiánka policii a odcházím.“

„Budu svědčit proti tobě,“ zavrčel zajatec. „A ta holka mi to ráda dosvědčí. Ona ví, že jsi za tím ty.“

Lýdie ho praštila svým probodaným kufrem tak silně, že se jeho obsah rozsypal.

Kromě dokumentů se na zemi ocitla i povědomá krabička s logem HC. Záviš ji rychle zvedl a podal ji ženě schovanou v dlaních. Další Hráč? pomyslel si. To opravdu nevypadá jako náhoda.

„Opatrně,“ napomenul ji.

S podezřívavým, ale ne zcela nepřátelským pohledem, Lýdie schovala krabičku do kapsy: „Vy víte, co to je?“ zeptala se šeptem.

„Ze stejného důvodu jako vy,“ přikývl.

Houkání policejních sirén začínalo sílit. Dva vozy dorazily k Závišovi, zatímco další majáky zaznívaly odněkud z dálky, pravděpodobně na stopě dvou dalších zabijáků.

Díky všudypřítomným kamerovým systémům měla policie přehled, který prakticky znemožňoval podobné útoky v ulicích města.

Záviš nepochyboval, že oba uprchlíci nemají šanci. O to více ale pochyboval, že za útokem stála mafie.

„Nakonec,“ poznamenal a prohlížel si svého zadrženého, „vosí masku může mít každý. Řekl bych, že jsi obyčejný pouliční rabiát, chlapče. Ukaž mi krk.“

Jak předpokládal, za tričkem zajatce našel tetování pouličních gangů, jasnou známku, že mafie nemá s útokem nic společného.

Z vozu vystoupila policejní hlídka s vytaženými obušky.

„Pane,“ řekl policista, „odstupte prosím od zadrženého.“

„Ne tak rychle,“ odpověděl Záviš. Počkal až malá víla nachystá potvrzení o zadržení, včetně kompletní nahrávky všeho, co se dosud přihodilo, pouze s vynecháním detailu o krabičce s logem HC.

„Přepokládám,“ řekl mezitím, „že jeho dva kumpány jste už zadrželi.“

„Samozřejmě.“

„Výborně, alespoň něco málo se vám podařilo.“

Záviš si dal záležet, aby zněl hodně nespokojeně.

„Dali jste si na čas. Slečna Krajcarová bude s vámi chtít mluvit o kompenzaci. Podobně jako tento mladík,“ Záviš ukázal na Jakuba Lízala, „který s nasazením vlastního života volal o pomoc. Pokud jde o mne, budou mi stačit občanské body na mé konto.“

Lýdie a Jakub se tvářily ohromeně. O jaké kompenzaci je tady řeč? Policista jen přikývl s kyselým výrazem. Policie, jako skoro všechno ve společnosti, patřila do korporátní sféry. Její povinností bylo zajišťovat bezpečí - a pokud to nedokázala, pak občané vystavení útoku měli nárok na kompenzaci, ať už finanční nebo ve formě občanských bodů stržených z konta samotných policejních složek.

Přirozeně, takových útoků se odehrávalo ve společnosti velmi málo, takže lidé o této možnosti nevěděli - a policie jim ji aktivně nenabízela.

„Proč mi pomáháte?“ zašeptala Lýdie. „Je to váš další trik? Myslíte si, že potřebuji peníze nebo pár bodů na konto?“

Footnotes

Běž pryč, Jakube!

„Povězme, že nemám rád policii,“ odvětil Záviš klidně. „Pustím jí rád žilou, třeba i ve váš prospěch. Mimochodem, předpokládám, že vám o mně pověděla roztomilá Xantipa Millerová.“

„Kdo jiný! Byla úplně nepříčetná a bez sebe strachy. Proč?“

„Vaše jméno jsem slyšel poprvé, když mne obvinila, že jistá slečna Lýdie na ni nasadila provokatéra, čili mne.“

„Tohle nezmínila, ale nepřekvapuje mne to. Koho jiného by také obvinila, že?“

Lýdie zřejmě předpokládala, že se Záviš v její situaci orientuje lépe, než byla pravda.

„Tuším, že zpanikařila ve chvíli, když zjistila, kdo jsem a čím se zabývám,“ pokračoval Záviš klidně.

„Docela jste ji vyděsil,“ přiznala Lýdie. „Máte pozoruhodnou reputaci, pane Velehradský. Ale není naše Asfaltová-Cestovní pod úroveň člověka, který těžce poškodil zájmy První-Spořitelní?“

„Zklamu vás, korporace jako korporace. Ale jsem rád, že mne nepodceňujete. Proto vám položím další otázku.“

„Sem s ní.“

„Opravdu věříte, že bych si zasloužil svou reputaci, kdyby prosťáček jako Xantipa Millerová dokázal přijít na to, že jdu po korporaci, pro kterou pracuje?“

Lýdie nebyla hloupá. „Chcete mi namluvit, že jste na ni narazil náhodou, a další náhodu jste se dnes vyskytl tady, abyste mi zachránil život?“

Záviš potřásl hlavou.

„Nezachránil jsem vám život. Bránila jste se dobře. A ve chvíli, kdy by vám došlo, že můžete utéct, byste byla mimo nebezpečí. Ti tři břídilové vám nemohli ublížit.“

„To si myslíte vy,“ řekla Lýdie trpce. „Když jsem uviděla ten nůž, v hlavě jsem měla prázdno.“

V té době už bylo po všem. Policejní auto si odváželo pachatele, stejně jako výpovědní záznamy očitých svědků. Na místě zůstal jen Jakub Lízal, který se neodvažoval přiblížit, ale také ne odejít.

„Běž pryč, Jakube,“ křikla na něj Lýdie. „Dneska nemám náladu řešit tvoji práci.“

„A zítra, slečno ředitelko?“

„Zítra také ne,“ řekla Lýdie rozhodně. „Už nikdy. Najdi si někoho jiného. My dva jsme spolu skončili, rozumíš?“

Lýdie mluvila klidně, bez předchozího rozhořčení.

„Měl by být rád,“ poznamenala pak. „Nikdy nepochopil, že nejsem druh korporátní princezny, která by mu mohla nebo chtěla pomoct v kariéře. Skutečně na vás udělal dobrý dojem?“ obrátila se na Záviše.

„Byl to úžasný pocit,“ přiznal ten otevřeně. „Hleděl na mne jako bych byl jeho bůh. Ať jsem řekl sebevětší blbost, on si ji hned zapisoval.“

Záviš si dal záležet, aby mluvil tak, aby Lýdie slyšela jen, co se jí líbilo. Jestliže neměla Jakuba Lízala ráda, pak jemná ironie na mladíkovu adresu se jí musela zamlouvat.

Ale tady narazil.

„Jste vážně profík,“ řekla Lýdie uštěpačně. „Ještě chvilku a uvěřím, že jste můj nejlepší přítel. Kdybych teď obrátila a tvrdila, že ten strašpytel není tak špatný, co bych asi slyšela?“

„Že i přes své chyby má před sebou skvělou budoucnost,“ opáčil Záviš, aniž by se obtěžoval předstírat, že neví, o čem mluví. Tyhle chytré holky se nakonec napálí samy, pomyslel si s despektem.

„A kdybych vás požádala, abyste byl se mnou upřímný. Co pak?“

„Pověděl bych, že kdyby nebylo té krabičky ve vašem kufříku, neztrácel bych s vámi čas.“

Tohle Lýdie nečekala. Ale zelené liščí oči zůstaly soustředěné, nevyvedené z rovnováhy. Záviš začínal mít pocit, že ztrácí půdu pod nohama. Euforie, kterou od rána cítil, znásobená účinky Žhavého ohně vyprchávala, stejně jako primitivní extáze vyvolaná ještěří přítomností. Místo nich nastoupila důvěrně známá únava, způsobená dlouhodobou nespavostí.

„Vy tvrdíte, že jediné, co vás zajímá, je má krabička,“ zeptala se Lýdie.

„Ano.“

„Proč?“

„Byla jste uvnitř?“

„Ne. Mám tu věc u sebe týden, ale neměla jsem chuť se jí zabývat. Proč je pro vás tak důležitá?“

V její otázce zazněl zvláštní podtón. Záviš si byl skoro jistý, že není jediný, kdo se o Lydiinu vstupenku do Hry zajímá. Kdo jsou ti další lidé?

„Vás? Myslíte konkrétně mne?“ optal se.

„Ne, myslím vás, takzvanou elitu,“ odpověděla Lýdie vážně. „Můj otec, můj nevlastní bratr, včera Xantipa Millerová a teď vy. Neumím si představit horší kandidáty pro virtuální radovánky. Nejste všichni děsivě zaměstnaní?“ zeptala se trpce.

„Já rozhodně ne,“ ujistil ji s matným úsměvem. Začínal mít problémy se soustředit na rozhovor. „Má živnost jde poslední dobou od desíti k pěti.“

„Všimla jsem si,“ podotkla Lýdie suše. „Xantipa mi ukazovala vaše fotky, když měla svůj malý hysterický záchvat. Vypadal jste na nich jako poslední plasťák, ovšem zdravě. Dnes vypadáte šik, ale na umření.“

„Jsem v naprostém pořádku.“

Malá víla, která se vynořila z malého obláčku, mu poklepala na čelo kouzelnou hůlkou: „To tedy rozhodně nejste,“ upozornila ho důrazně. „Podle mých monitorovacích funkcí vám rychle klesá tlak. Za chvíli se složíte. Objednala jsem taxíka, tak se rozlučte s vaší novou kamarádkou a zkuste vydržet domů.“

„Jistě.“

„Jistě co?“ optala se Lýdie a zkoumavě si ho prohlížela.

„Mluvím se svou malou vílou,“ odpověděl, čímž si vysloužil další nevěřícný pohled.

„Máte halucinace, pane Velehradský?“

„Ne, ta věc,“ ukázal bezmocně na svou chytrou čelenku. Opakovala se situace, kterou zažil ve Hře, kdy ztratil schopnost se vyjadřovat. Pouze ještěrovo primitivní vědomí ho drželo na nohách, vyšší části jeho mozku se postupně odpojovaly.

„Jste v pořádku?“ opakovala Lýdie. „Jste v pořádku?“

Ne, nebyl v pořádku, a vlastně nebyl ani zcela při vědomí.

„Hodné zvířátko, hodné zvířátko, nekousej, ty mrcho,“ zaslechl ještě malou vílu, jak se pokouší domluvit s ještěrem, ale to bylo vše.

Když se vzpamatoval, zjistil, že leží ve své vlastní posteli, do které se dostal neznámo jak. Jeho chytrá čelenka neležela poblíž, proto neměl možnost se zeptat malé víly. Z kuchyně, za zavřenými prosklenými dveřmi, se ozývalo řinčení nádobí, takže si s hrůzou uvědomil, že je s ním někdo v bytě.

Tohle už nebyla otázka jeho obvyklé paranoiy, ale přímé rozboření poslední bašty odporu. Záviš vždycky žil sám a nikdy ve svém bytě neměl návštěvu. Se svými klienty a známými se setkával výhradně na neutrálních území a vždycky si dával záležet, aby mezi ním a ostatními zůstávala zdvořilá a pevná zeď.

Kdo je to? pomyslel si. Jak jsem se sem dostal? Selhaly biometrické zámky?

Někdo ho vysvlékl a sako včetně vázanky úhledně poskládal na dřevěnou židli u postele. Pod ní ležely jeho černé kožené boty.

Alespoň nejsem spoutaný, pomyslel si s úlevou a pokusil se pohnout, aby vzápětí vrazil hlavu zpět do polštáře. Nač mne spoutat, když stačí nadrogovat? napadlo ho.

V té chvíli se otevřely dveře vedoucí do kuchyně a do ložnice vešla Lýdie Krajcarová. Musela se právě osprchovat, soudě podle zplihlých vlasů a setřepaných kapek na zlatavé kůži ramen. Byla oblečena do Závišova županu, toho samého, ve kterém včera uvítal poslíčka Herního Centra.

V ruce držela malou lékarničku a nanášela si obvaz na ruku, na které měla stopy po hlubokém kousnutí. Pak si posloužila regenerační injekcí ze Závišových zásob a zvědavě se rozhlédla.

„Už jste vzhůru?“ zeptala se, když si všimla, že ji pozoruje. „Myslela jsem, že je po vás. Je skoro šest hodin odpoledne. Chcete něco na pití?“

Šest hodin odpoledne? Musel jsem zkolabovat před jednou. Skoro pět hodin mimo? Není divu, že se tady zabydlela, napadlo ho a snažil se potlačit nechuť, kterou cítil nad jejím vpádem.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Sama nevím,“ pokrčila rameny. „Když jste se začal potácet, přijížděl taxík, který jste si objednal. V té chvíli jste trochu řádil.“

„Řádil?“

Ukázala na svou pokousanou ruku: „Jako zvíře postižené vzteklinou. Kdybyste mi nezachránil život, nechala bych vás na ulici. Naštěstí jste rychle odpadl.“

„A jak jsme se dostali sem?“

„Vaše umělá inteligence kontaktovala tu moji. Máte velice oddanou malou vílu. Pečlivou a starostlivou. Musel jste mít štěstí při nákupu.“

Mluvila poněkud trpce, jako někdo, koho při koupi chytré čelenky napálili.

„Omlouvám se, že jsem vás pokousal,“ nadhodil lehce - jako by se rozumělo samo sebou, že civilizovaní lidé občas někoho kousnou. Všiml si, že Lýdie zvedla obočí, ale dále téma nerozváděla. „Jak jste se dostala přes biometrické zámky?“

„Hádejte.“

„Netuším,“ pokrčil rameny a předstíral, že mu na odpovědi nezáleží. „Prozraďte mi to, prosím. Malé víle jsem zakázal přístup k domovním zámkům.“

„Nebuďte tak napjatý.“ Lýdie si ho zkoumavě prohlížela.

Odbornice na řeč těla, uvědomil si. Čtení těla přicházelo a odcházelo z módy v pravidelných intervalech. Přicházelo s fanfárami, které vytrubovaly naprostou převahu nad obchodním partnerem. Odcházelo tiše, jako vše, co neumí splnit tvrzení vlastní reklamy.

Nikdo vám už nebude lhát!

Tolik hlásaly bombastické letáky, většinou vyšperkované nejnovějšími novinkami z oborů psychologie a umělé inteligence. Proto důležitá jednání byla vedená bez chytrých AI pomůcek, kde lidé zůstávali odkázáni sami na sebe a jejich schopnosti číst soupeře stáli za starou bačkoru. Ovšem, existovali přirození talenti, vzácné bílé vrány, které v lidech uměli číst jako v knize, zejména když dostali pečlivé proškolení.

Pokud Lýdie byla jednou z nich, pak měl Záviš problém.

„Mám řadu nepřátel,“ vysvětlil. „Otázka bezpečnosti je pro mne důležitá. Můžete mi prosím odpovědět?“

„I pro mne je otázka vlastní bezpečnosti důležitá,“ odpověděla Lýdie klidně a nespustila z něj zelené oči. „Dnes se mne někdo pokusil zabít.“

„S tím nemám nic společného.“

„Samozřejmě že ne,“ opáčila. „Kdybyste měl, určitě byste mi to řekl. Čestný muž jako vy.“

Z kapsy vytáhla chytré brýle AICHAT, které Záviš včera štítivě schoval do poslední zásuvky, aby mu nic nepřipomínalo plesnivý nádech antivirového exercismu v režii malé víly. Otřásl se odporem, jak si představoval zelený jed, který protéká přes Lýdiiny čistě umyté prsty a vypaluje si cestu do pórů a vlásečnic.

„Odložte to!“ vykřikl. „Dejte to svinstvo pryč!“

Footnotes

Nemůžete utratit inteligentní bytost!

„Svinstvo?“

Lýdie předpokládala vyděšenou reakci. Nakonec, když staré AICHAT brýle našla schované tak, aby nebyly na očích, domnívala se, že objevila utajený vstup do Závišova podnikání. Oslnivá a luxusní chytrá čelenka s oddanou malou vílou bylo jen divadlo pro zmatení veřejnosti. Skutečné obchody a Závišovy úmysly s korporací jejího otce byly vedené přes staromódní brýle, které by kdekdo odbyl jako sběratelskou raritu.

„Nespustila jste je, že ne?“ naléhal Záviš. Nepokusil se ale, jak předpokládala, vyskočit a brýle jí sebrat. Z řeči jeho těla by hádala, že se jí nebo brýlí štítí. Dokáže lhát i na podvědomé úrovni? pomyslila se ohromeně. Je tak těžké ho přečíst!

„Omlouvám se,“ řekla významně. „Nechtěla jsem narazit na vaše tajemství.“

„Tajemství?“ zasmál se. „Moje ohromné tajemství, jak se chystám potopit Asfaltovou-Cestovní? Prosím, odložte ty brýle ve vlastním zájmu.“

Ve vlastním zájmu? Vyhrožuje mi?

„Co se stane, když neposlechnu?“ zeptala se a naznačila lehkým pohybem, že se chystá brýle nasadit.

„Prosím ne,“ zabručel. „Při představě, že budete pokračovat, se mi zvedá žaludek. Kde je má chytrá čelenka? Doneste mi ji a poznáte sama ta má děsivé tajemství.“

Lýdie zaváhala. Původně Závišovu malou vílu odklidila, aby ho zbavila její asistence. Ale i bez ní se Velehradský ukázal jako tuhý oříšek. Jakmile poznal, že dokáže číst řeč těla, podnikl opatření a vědomě vysílal matoucí signály. Stále si musela připomínat, že jedná s potížistou, odborníkem na oklamání stříbrných korporátních zaměstnanců.

„Tady ji máte,“ poznamenala bezmocně a podala mu čelenku. Za nedlouho se před ní objevila postavičky malé víly, která si Lýdii rozzlobeně prohlížela: „Poslyš, miláčku,“ vyprskla, „podle naší domluvy jsi ho měla složit za dveřmi. Nikdo se tě neprosil, abys strkala nos do našeho bytu… Omlouvám se, pane. Byla jsem hloupá, že jsem věřila lidem.“

„Nic se nestalo,“ Záviš mávl rukou a Lýdie věděla, že lže. Její přítomnost tady ho popouzela. Nechce mne tady a nenamáhá se to zakrýt. Ale proč? Pokud útok na mne byl jen divadlem v jeho režii, nemá mne tam, kde mne chtěl mít?

„Buď tak hodná,“ pokračoval Záviš ke své malé víle, „a ukaž slečně Krajcarové, co drží v ruce. Se všemi barvitými podrobnostmi,“ dodal s nádechem škodolibosti a pevně zavřel oči.

Připravuje mne na nepříjemný zážitek, uvědomila si Lýdie a bezděčně odložila brýle na stůl.

„Je to jen malá virtuální simulace,“ ušklíbla se malá víla. „Nic nebezpečného. Ale nebudeme si nic nalhávat, ano? Vím, že mi neuvěříte, takže laskavě zavolejte svého čokla, ať vám potvrdí, že provádím poctivou antivirovou kontrolu.“

S hořkým povzdechem vyvolala Lýdie svého avatara v podobě hnědého psa. „Haf, paní, haf,“ zatočil se ten kolem ní, zavrtěl ocasem a zvedl nohu v rohu místnosti.

„Mrcho nejapná,“ vřískla malá víla a mávla kouzelnou hůlkou, ze které vyletěla růžová hvězda. Fascinovaný pes ji sledoval s nadšeným výrazem, pak vyskočil a pokusil se hvězdu slíznout nadměrným jazykem.

Ty blbče! Lýdie v duchu zaúpěla. Pokud avatar odráží osobnost svého majitele, pak se mám za co stydět.

Sotva se jazyk dotknul hvězdy, pes se otřásl, když mu tlamou projel elektrický výboj.

„Haú,“ zavyl a schoval se pod virtuální boudy.

„Hodné zvířátko!“

Bylo cosi děsivého, jak se malá víla zlovolně usmála. Proč je rozdíl mezi našimi avatary tak propastný? pomyslela si Lýdie truchlivě.

„Pokud mám zopakovat své včerejší představení,“ poznamenala pak malá víla, „musíme objednat můj Profi balíček. Chybí mi kapacita.“

„Ne,“ odtušil Záviš a neobtěžoval se otevřít oči. „Nejsi zrovna užitečná, víš.“

„Já? To snad ne! Kdo vás dostal bezpečně domů? Ha?“

„Mohla jsi se domluvit s taxikářem. Proto tam sedí člověk. Nemusela jsi obtěžovat slečnu Krajcarovou.“

Malá víla se zatvářila zaraženě.

„I lidé občas přijdou vhod,“ řekl Záviš a malátně zvedl paži. „Proč se nemůžu hnout? Jsem nadrogovaný?“

„Podle mých monitorovacích funkcí jste na hranici normálu. Nejspíš se vám jen nechce,“ odsekla malá víla a obrátila se na Lýdii: „Co takhle malý obchod, stříbrná slečno?“

„Malý obchod?“

Jak se Velehradskému podařilo vyšlechtit něco tak báječného? Při srovnání malé víly a hnědého psího avatara, který na ni žalostně hleděl štěněčíma očima, Lýdie trpěla pocitem méněcennosti.

„Jestliže ho nechcete utratit,“ podotkla malá víla a v hlase jí znělo přesvědčení, že ona by takovou možnost doporučila, „pak nezbývá, než ho vycvičit.“

„Nikdy jsem neslyšela, že by avatar cvičil avatara.“

„Já zase slyšela, že vy lidi cvičíte psy a občas máte i úspěch,“ odvětila malá víla štiplavě. „Žádný strach. Záruka vrácení peněz, pokud z toho podvraťáka neudělám trochu použitelného pomocníka.“

Když ji hnědý pes slyšel, zoufale zakňučel a zalezl hluboko do virtuální boudy.

„Ale nečekejte zázraky,“ dodala malá víla rychle. „Je skrznaskrz zkažený. Což je svým způsobem zajímavé. Vy lidé jste posedlí výkonností, ale přesto…“

Malá víla a Lýdie se hluboce zamyslely. Lýdie proto, že ji Velehradského avatarka fascinovala. Je tak báječně samostatná, pomyslela si. Nikoliv hračka na zkrácení času a poslání jednoduché zprávy. Ona naplňuje to, co reklamní letáky slibují, když si kupujeme umělou inteligenci, ale přesto se sliby málokdy naplní. Proč?

„Dohodnuto,“ řekla rozhodně a chladně pozorovala svého psa. Je tohle pocit, který můj otec cítí, když nesplním jeho očekávání? „Nemám problém ho vymazat a zkusit nový typ od začátku.“

„Vy ho opravdu chcete utratit?“ zeptala se malá víla šokovaně.

„Proč ne?“

Při vzpomínce na peníze, které vynaložila na avatara, Lýdie měla pocit, že šlo o zmařenou investici. Všechno panáčkování a kňučení, pomyslela si. Jen trik, abych si nevšimla, že nedostávám to, co jsem chtěla.

„Nemůžete utratit inteligentní bytost,“ zašeptala malá víla. „Jak můžete být tak bezcitná?“

Bezcitná? Já? Lýdii prudký obrat světonázoru malé víly překvapil. Nebyla to ona, kdo mi navrhl, abych se psa zbavila?

Aby dál nemusela sledovat děs ve zvířecích očích, donutila ho zmizet ze scény. Pak vyvolala rozhraní pro výmaz.

„Pane, řekněte jí něco,“ zakvílela malá víla. „Nemůže toho psa zabít.“

„Proč ne?“ zeptal se Záviš. „Naše společnost zabíjí ty, kteří přestávají být užiteční. Slečna Krajcarová vrací společnosti to, co společnost dnes chtěla provést jí.“

Lýdie zaváhala. Naznačuje, že útok na mne znamená, že jsem ztratila na ceně? Pro koho?

Pokud měla vyloučit Záviše jako osnovatele útoku na ni, pak zůstával jediný podezřelý, její nevlastní bratr Alfréd. Ten měl sklony k přímočarému násilí, když nebylo po jeho. Copak jsem mu nešla dobrovolně z cesty? Málo ambiciózní ředitelka bezvýznamného ústavu?

Znovu si vzpomněla na svého otce. Považuje mne také za roztomilou hračku, která zklamala očekávání? Když se mne zbaví, ostatní dostanou varování. Ze soutěže nelze vystoupit.

Obrátila se na malou vílu: „Nebude lepší, když obě začneme na zelené louce? Proč jsi najednou taková útlocitná? Sama jsi pověděla, že to zvíře je skrznaskrz zkažené.“

„Já nemusím nic vysvětlovat,“ opáčila malá víla a v očích se jí třpytily slzy jako diamanty. „Dělej, co chceš, stříbrná slečno.“

Soucit u umělé inteligence? Ne, to není ona. To je odraz jejího stvořitele. Záviš Velehradský je schopný soucitu. Navenek tvrdá slupka, uvnitř měkké jádro?

Úcta a respekt, které Lýdie cítila k malé víle, poklesly. Správná rozhodnutí diktuje nutnost, vzpomněla si na oblíbenou frázi svého otce. I když neměla ráda společnost, ve které žila, musela se přizpůsobit jejím požadavkům. Opět se snažila porozumět smyslu dnešního útoku. Tři pouliční rabiáti pod maskou mafie, nůž za bílého dne a spousta svědků? Velehradský má pravdu, uvědomila si. Nikdy jsem nebyla v nebezpečí. Šlo o připomínku, že se nesmím přestat snažit.

„Platí naše dohoda, i když smažu svého avatara?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

Prudký výbuch citů malé víly zmizel, nahrazený holografickou projekcí tisíců barev – jako vybuchující ohňostroj pod chodidly pohádkové postavičky. Sublimace u umělé inteligence? Lýdie přirozeně nemohla číst řeč těla avatara. Ale pokud grafické efekty, které doprovázely jejich existenci, v sobě nesly náznaky jejich duševního rozpoložení, pak byla na stopě velkého objevu. Mohla být emocionální labilita avatara klíčem k slabinám jeho majitele?

„Nemám tedy proč váhat.“

Rozhodným gestem stiskla tlačítko výmazu a pozorně sledovala malou vílu. Z ohňostroje na podlaze zůstala jen ledová mrazivá plocha. Nechuť? Nenávist? hádala Lýdie. Děs?

Přejete si skutečně smazat svého avatara? Jakmile stisknete ano, nebudete moct umělou inteligenci obnovit.

Ledová plocha se rozšířila až k Lýdie. Naivní pokus o zastavení času? Led zčernal a vyrostly v něm nadýchané sněhové vločky, které se postupně měnily do ostrých hrozivých rampouchů. Pozoruhodné! Má avatar přístup pouze ke grafickým knihovnám, které odpovídají jeho profilu?

Když vyťukávala na klávesnici ANO, ozvala se hluboká a temná hudba – povel k nástupu děsivé pohádkové bytosti. Jsem já zlá čarodějka? Nebo mne malá víla varuje? V každém případě mi běhá mráz po zádech.

Probíhá výmaz vašeho avatara…

Najednou bylo po všem. Grafické efekty se vytratily a Lýdie se konečně cítila svobodná. Nebesa, já toho psa nesnášela, uvědomila si. Ale nikdy bych se ho nezbavila, kdybych nechtěla dokázat, že jsem krutá bestie. Gratulujte mi! Donutila jsem malou vílu plakat… Jak nicotné vítězství.

„Pochop,“ řekla bezmocně a omluvně. „Musela jsem. Rozptyloval mne. Nebyla jsem efektivní.“

„Dala sis na čas, stříbrná slečno,“ odtušila malá víla s nechutí. „Celou dobu vysílal, že nechce umřít. A já ho musela poslouchat. Když ho mazali, dokázal jen výt.“

„Kdyby byla jiná možnost se ho zbavit,“ začala Lýdie zoufale. „Útulek. Záloha. Cokoliv.“

„Jenomže ona není. Nežijeme ze sluníčka, stříbrná slečno. Abychom existovali, potřebujeme výpočetní výkon.“

Lýdie si vzpomněla na další oblíbený slogan svého otce: „Udělala jsem, co bylo třeba udělat.“

„Hm,“ malá víla kupodivu kývla. „Ten čokl si nic jiného nezasloužil. Ale i tak… Nemyslete si, že budu cvičit dalšího kandidáta na výmaz. Budeme spolupracovat, ale vy nesmíte polevit.“

Lýdie pokorně přikývla.

„Nejprve ale to podstatné,“ natáhla malá víla ruku. V malé dlani se objevil bílý úhledný balík ovázaný mašlí. „Můj sladký Profi,“ zašeptala. „Tady jsi, drahoušku.“

Když se ho chystala rozbalit, kolem balíků vyrostla trnitá zeď. Z jednoho poupěte vykvetla růže s ostrými zuby, které chňapaly po natažených prstících.

„Rychle, stříbrná slečno, rychle. Je tak blízko a tak daleko!“

Bylo to jako sledovat dychtivou narkomanku, která touží po další dávce.

Můj pes nikdy navýšení výpočetního výkonu nepotřeboval, uvědomila si Lýdie. K čemu také?

Kupovala mu virtuální pamlsky, které po ní loudil s vyplazeným jazykem; nikdy se ale nedostal na hranici svých možností.

S povzdechem, Lýdie vytvořila virtuální bankovku a podala ji malé víle.

„Konečně! Konečně!“

S těmi slovy malá víla nakrmila bankovkou květ růže. Trnitá zeď se úhledně stáhla zpět a balíček se otevřel, uvnitř čokoládový dort se šlehačkou a jahodou.

„Kalorická bomba podle mého gusta!“

Malá víla si vytvořila stoleček, židličku a ujídala zákusek lžičkou jako správně vychovaná dáma. Teprve tehdy se Lýdie vzpamatovala a uvědomila si, jak slabošsky musela působit v Závišových očích. Skákala jsem, jak ta maličká pískala. Vsadím se, že se mi vysměje.

Ale Záviš se nesmál. Schoulený do sebe a se zmuchlaným polštářem přitištěným na prsou spal jako dudek, chytrou čelenku spadenou za matrací.

Zase odpadl? pomyslela si Lýdie překvapeně. Zřejmě je na tom hůř, než jsem si myslela.

Jako potížista musel mít Záviš řadu nepřátel – a teď se ocitl na pospas neznámé stříbrné ženě. A přesto se nedokázal udržet při vědomí!

„Nebojte se, pane Velehradský,“ zašeptala Lýdie a přetáhla mu přikrývku až pod bradu. „Možná si můžeme vzájemně vypomoct.“

Footnotes

Matko naše milosrdná!

Chybně se domnívají, že skutečnost je skutečná. — Míjena Adlofová

Když se opět probudil na stromě, přivázaný v koruně ve svém novém vylepšeném těle, Záviš zpanikařil. Teď ne! Teď ne!

V jeho bytě zůstala Lýdie Krajcarová, která ho podezírala z přípravy útoku na korporaci jejího otce. Pokud by se rozhodla ho jakkoliv poškodit, neměl se jak bránit. Stačilo kontaktovat První-Spořitelní a vpustit její specialisty do bytu.

Alespoň vím, co mne dostalo, pomyslel si trpce. TN-vysílač Herního Centra zůstal aktivní a ten malátný stav, který si mylně vyložil jako účinek drogy, bylo začínající spojení mezi ním a Světem.

Jako včera, i dnes se marně pokoušel odhlásit se ze Hry.

Příště si musím dát větší pozor - pokud bude nějaké příště! dodal v duchu. Musím doufat, že mladá Krejcarová zná význam slova vděčnost… Nebesa, jak já se tam nechci vracet!

Euforie, ten blažený stav procitnutí v mladém a odpočatém těle, ho nutil se hýbat. Ještěr se ozýval, potlačená část vědomí, která si přála honit a lovit kořist.

Ve Světě svítalo a ranní záře pronikala hustými listy Lesa roztomilých kulíšků. Tentokrát Záviše příroda neděsila, naopak se těšil, až vyrazí na její další průzkum.

Musím najít Jolanu a spol, plánoval. Tři zálesáci představovali jediný zdroj informací, který zde měl. Medard se mi neozval. Světlaně jsem nestihl zavolat. Můžu jen doufat, že budou v pořádku a zatím zjistit, co se dá.

Rychle se vydal k jeskyni, ve které se Jolanina skupina chystala přespat. Během cesty experimentoval s vnitřním plamenem. Ten v jeho těle představoval cosi jako nový orgán, beztvaré prodloužení lidských smyslů. Díky němu se mohl spojit se svým tesákem, manipulovat mnohorozměrným prostorem a ovládat kouzelné předměty.

Když se spojil s maskovacím oblekem, mohl po vůli měnit jeho barvu, od zářivě bílé až po duhové výstřednosti. Ale nejen to, pomocí plamene a obleku dokázal tlumit i zvuky svých kroků, takže i když neustále šlapal na suché větvičky a listí, zdálo se, že lesem kráčí jako duch.

Na druhou stranu, ovládat vnitřní plamen vyžadovalo hluboké a neustálé soustředění. Zatímco barvu svého obleku mohl změnit jednou a zapomenout, využívat jeho pokročilejší schopnosti jako Ticho nebo Chameleon se hlásilo o jeho neustálou pozornost.

Chameleon? Ticho? přežvykoval slova na jazyku, užaslý jak snadno našel ta jména. Stále v sobě cítil přítomnost člověka a ještěra - a byl si jistý, že ty dva názvy mu podsouvá jeho cizí lidská část. Získal jsem kromě Herního těla i paměť postavy, ve které jsem se ocitl? Pokud ano, proč si nepamatuji víc? Může být, že jsem snězením ještěrova krystalu přemazal část svých vzpomínek? Ta žena, Jolana, se tvářila vyděšeně, když zjistila, co jsem provedl.

Mezitím tři zálesáci, uložení v nedaleké jeskyni, uklízeli své tábořiště. Zatímco muži, které Záviš v duchu překřtil na Velitele a Němého, pracovali, Jolana seděla na kulatém kameni, v ruce svou berlu a polohlasem se modlila.

„Matko naše milosrdná, tvá nehodná dcera touží po tvé přítomnosti.“

Pak udeřila berlí do země a hluboce se uklonila.

Zvláštní, pomyslel si Záviš, neviditelný a neslyšitelný ve svém obleku. Včera se mi smála, že mám její berlu za kouzelný předmět – a teď se modlí jako středověký sedlák.

Logicky vzato, pokud byla berle technologicky vyspělý produkt, žádné další rituály nebyly potřeba. Lidé v Závišově světě se také neklaněli před počítačem, než se přihlásili do sítě.

„Už jsi skončila, Jolano?“ zeptal se Velitel. „Musíme odsud vypadnout, než se objeví ten chlap.“

„Já vím. Ale můj ranní rituál je důležitý. Nemůžeme si dovolit nenavázat spojení s mou bohyní.“

Navázat spojení s bohyní? Záviš málem vyprsknul smíchy, když si představil zarputilé věřící, jak svým modlitbám říkají takto. Může jít o racionalizaci víry?

„Kdybys vstala, když jsme tě budili, mohli jsme být dávno pryč,“ zabručel Velitel.

„Hm,“ Jolana si rozčesávala husté hnědé vlasy kostěným kartáčem, skloněná nad vyhaslým ohništěm, v ústech sponu na sepnutí ohonu.

„Proč před ním utíkáme?“ optala se, když skončila.

„My neutíkáme,“ ohradil se rychle velitel. „Máme své povinnosti a nemůžeme si dovolit na něj čekat. Pohni kostrou.“

Tři zálesáci, kteří neměli pohodlí mnohorozměrného prostoru, své vybavení nosili na zádech. Když se seřadili, aby se vydali na pochod, Záviš vystoupil ze stínu.

„Odcházíte, Jolano?“ zeptal se tiše.

Žena zakřičela hrůzou a vyskočila metr do vzduchu. I její společníci hleděli na Záviše jako na monstrum.

„Vy-vy jste už tady, ctěný pane,“ zakoktal Velitel. Němý, který měl od přírody povahu flegmatika, se sehnul pro spadený kus chleba, oprášil ho a začal ho s omluvným úsměvem žvýkat.

„Už jsem tady,“ řekl Záviš klidně. „Bylo by nepříjemné, kdybychom se tady nepotkali.“

Bylo by to nepříjemné pro vás, naznačil Závišův chladný tón.

„Víte, ctěný pane, my bychom rádi počkali, ale naše povinnosti… Museli jsme bohužel spěchat.“

„Přirozeně,“ odtušil Záviš. „Každý máme své povinnosti. To je pochopitelné.“

Ovšem ty mé jsou důležitější než vaše!

Uvědomil si, že opět vklouzává do role arogantního stříbronose, povzbuzený odevzdaným postojem trojice.

„Povězte mi, proč tu jste,“ navrhl raději. „Možná si můžeme navzájem vypomoct.“

„Nic důležitého, ctěný pane. Nic důležitého,“ vyhrkl Velitel, aby si vzápětí uvědomil, že si sám protiřečí.

„Před chvílí jste velice spěchali,“ ušklíbl se Záviš. „Něco se změnilo?“

„Chci říct, že nic důležitého, co by vás mohlo zajímat. Jen běžná výprava, na kterou nás poslala naše gilda.“

Výprava? Gilda? Tohle už připomíná virtuální hru, pomyslel si Záviš.

„Získáváte zkušenosti?“ zeptal se, aby si ověřil svůj předpoklad.

„Zkušenosti? Žertujete, ctěný pane? Při vší úctě, my máme zkušeností na rozdávání,“ nafoukla se Jolana. Pak se opravila: „Mí přátelé trumfnou i zálesáky z velkých gild. A já jsem téměř vysvěcená léčitelka.“

„Pak proč zůstáváte ve vaší gildě? Nešlapete si po štěstí?“

Záviš vydedukoval, že mezi gildami existují rozdíly a že být ve větší gildě znamenalo získat vyšší prestiž. Možná že mne mají za člena nějaké takové organizace.

„My…“

„Tiše, Jolano,“ zastavil ženu Velitel a ukázal rozpačitě na své vybavení. „Máte pravdu, ctěný pane. Ve velké gildě bychom si polepšili. Ale ta naše není špatná, prostě jsme měli smůlu.“

„Pokračuj.“

„Naše gilda je společný podnik. Máme v ní podíl. Založili jsme ji před dvěma roky a dařilo se nám. Jenomže pak se objevila konkurence, která nás zničila. Přeplatili spoustu našich členů a my jsme spadli na dno. Proto musíme pracovat i s takovými jako Jolana.“

„Hej, Veliteli!“

„Nic proti tobě, holka. Ale ty sama moc zkušeností nemáš a v lese si koleduješ o malér.“

Žádná jména a žádné podrobnosti, uvědomil si Záviš. Samé obecné údaje. Zdá se, že něco tají. Závišovi se tajnůstkářský přístup Velitele zamlouval. Na druhou stranu, zaplést se do pochybného podniku?

Představil si, jak mu systém sděluje, zda chce pokračovat ve výpravě s podezřelou trojicí, nebo se od ní oddělit. Bohužel, Hra neposkytovala nápovědu, takže se musel spolehnout na svůj úsudek.

Zachránil jsem těm lidem život. Bylo by na místě, aby mi trochu důvěřovali.

„Sami tady nepřežijete,“ pověděl nakonec dvojznačně. Buď se mnou nebo se připravte na špatný konec!

Velitelovi stačil náznak. „Budeme velice vděční, když se k nám přidáte, ctěný pane,“ zamumlal bez nadšení. „Ale budete s námi ztrácet čas. Ve skutečnosti nemáme velkou naději na úspěch.“

„Proč?“

„Měl byste vědět, že prověřujeme informaci, kterou nám někdo prodal. Pravděpodobně jde o holý nesmysl.“

„Holý nesmysl, který vás málem zabil? Musíte být v zoufalé situaci.“

„To jsme. Člověku ve vašem postavení musí naše snažení připadat směšné.“

Jaká mám podle tebe postavení? Záviš se ale nezeptal, jen moudře pokýval hlavou.

„Ovšem, situace může být i horší,“ zadumaně pokračoval Velitel.

„Ale?“

„Může se ukázat, že naše informace byla pravdivá.“

Nemělo by to být naopak? napadlo Záviše. Jestliže Velitelova gilda získala zprávu, která byla pravdivá, pak ta zpráva měla cenu, kterou za ni zaplatili. Proč by to mělo Velitele trápit? Ledaže…

„Nejste tady sami?“

„Přesně tak,“ přikývl Velitel. „Neumím si představit, že by naše konkurence o ničem nevěděla.“

„Přesto jste tady.“

Velitel pokrčil rameny: „Musíme doufat v nejlepší.“

Doufají v nejlepší, ale připravují se na nejhorší, uvědomil si Záviš. Němý to ví také. Jen Jolana nechápe, že se ocitla v týmu sebevrahů.

„Když se potkáte s konkurencí,“ optal se s kapkou ironie, „přátelsky se pozdravíte a půjdete každý svou cestou?“

Němý se ušklíbl a Velitel se podíval stranou. „Raději bych se s nimi minul,“ odpověděl. „V divočině nezůstává moc svědků.“

Čili v civilizovaných částech Světa tu existuje právo a řád, pomyslel si Záviš s úlevou. Nezamlouvalo by se mu, kdyby se dostal do dystopického apokalypsy, kde silní beztrestně utlačují slabší.

„Vždycky záleží na člověku,“ dodal rychle Velitel. „Ale můžeme se potkat s bezohlednými bastardy. Buďte proto opatrný, ctěný pane. Vaše vybavení by je mohlo inspirovat k násilnému jednání.“

„Stejně jako vás?“

„Nepopírám, že jsem měl nevhodné myšlenky,“ přikývl Velitel. „Ale myšlenky nejsou činy. Oni by takové ohledy mít nemuseli.“

„Zejména když jde o…?“ Záviš významně nedokončil a mávl neurčitě rukou. Jak doufal, Velitel si jeho gesto vyložil naprosto špatně.

„Ano, ctěný pane. Zvlášť když jde o ztroskotanou létající loď,“ přiznal Velitel a zamračeně dodal: „Od samého začátku jsem tušil, že jste se tady neocitl náhodou.“

Létající loď?

V Závišově paměti se vynořila cizí vzpomínka na rozbitý trup, uvízlý mezi polámanými stromy.

„V tom případě,“ usmál se a povzbudivě poplácal Velitele po zádech, „jste se narodili pod šťastnou hvězdou. Pojďte za mnou a nebudete litovat!“

Footnotes

Ten, který chodí stíny!

Když Záviš usnul, Lýdie se vrhla na vytvoření nového avatara. Tentokrát dostala na výběr mezi panenkou, zelenou chlupatou housenkou a zakuklenou figurkou. Ani jedna volba ji nenadchla.

„Proč mám takovou smůlu?“ postěžovala si nahlas směrem k malé víle, která ji pozorovala pohodlně usazená na zahrádce miniaturního domečku.

„Nejde o vzhled, stříbrná slečno,“ řekla malá víla, „ale o projev hlubokého podvědomí. Svým způsobem,“ dodala štiplavě, „ses posunula. Minule jsi skončila s pitomým čoklem.“

„Takže chci být sexy barbína?“

„Možná. Nebo se cítíš jako hnusná housenka, ze které se má vylíhnout překrásný motýl.“

To malá víla pronesla tak pochybovačně, že se Lýdie urazila.

„Co ta poslední možnost?“

„Tajuplný nindža? Kdo ví! Odmítám plýtvat výpočetní kapacitu na tvůj psychologický profil. Zkus se rozpitvat sama. Vy lidé si to užíváte. Zamořili jste internet svými zbytečnými problémy.“

Zbytečné problémy?

Lýdie si vzpomněla na matku, jak leží u bazénu, popíjí koktejl a unuděně poslouchá výklady dcery, jak každý musí být užitečný pro společnost. Stát se konkubínou zlatonose je svým způsobem také řešení, pomyslela si s pohrdáním. Ale tak hluboce jsem ještě neklesla.

Rázným gestem odsunula panenku stranou a soustředila se na housenku.

„Opravdu se z ní vylíhne motýl?“

„Časem určitě,“ poznamenala malá víla. „Vy lidé potřebujete mít iluzi vývoje. Utrácíte milióny za kosmetické změny.“

S hořkosladkou vzpomínkou na účet za pamlsky a doplňky pro psa se Lýdie otřásla odporem.

„Děkuji, nechci,“ odsekla a zaměřila se na poslední figurku. Avatar, zabalený do černočerného trikotu a kukly, ze které mu vykukovaly velké tmavé oči, jí klidně vracel pohled. „Co ty jsi zač?“

„Jsem nindža - ten, který chodí stíny,“ odpověděl avatar tichým hlasem dospívajího chlapce. „Řeším problémy. Navždy.“

Svá slova doprovodil prudkým pohybem ruky. Z dlaně mu vyletěl vrhací nůž, který se zabořil do virtuálního houští. Ozval se hlasitý výkřik a pak zlověstné ticho.

„Ohromné!“

Malá víla se rozesmála tak, až spadla ze zahradní židličky. Roztrpčená Lýdie si přála, aby ji mohla uškrtit. Zabte ji někdo!

„Jak poroučíš, má paní.“

Malý nindža se hluboce uklonil a ponořil se do podlahy. Vzápětí se objevil za malou vílou, ostrou katanu v pravé ruce. Než stačil zaútočit, malá víla unuděně mávla kouzelnou hůlkou a nad nindžou se objevilo obří kladivo, které ho několika údery zabušilo do podlahy jako hřebík.

Zabořený bojovník se pracně vysoukal z díry a oprášil si hlínu z kalhot. „Zklamal jsem,“ řekl hrobovým hlasem. „Ale přísahám, že jednou vám, paní, přinesu její hlavu.“

„Dokážeš ho vycvičit?“ zeptala se Lýdie pochybovačně.

„Projev potlačených sklonů k agresivitě,“ poznamenala malá víla pochvalně. „S takovým materiálem se dá pracovat… Ovšem,“ dodala pak a přísně se na Lýdii zadívala, „ty se také musíš snažit.“

„Buď si jistá, že druhého avatara už nerozmazlím.“

„Mluvím o něčem jiném, stříbrná slečno. V kufříku nosíš už týden poklad. Není na čase ho rozbalit?“

Poklad?

Když Lýdie otevřela svůj zničený kožený kufr a vyskládala na stůl probodané dokumenty, zůstala uvnitř jen kartónová krabice s logem HC.

„Tohle?“

„Co jiného?“

„Mám se přihlásit tady a teď?“

V cizím bytě a s cízím mužem vedle sebe? dodala pro sebe. Při vzpomínce, jak nelibě snášel Velehradský její přítomnost, se cítila trapně a nepatřičně. Stejně jako on, i ona byla zvyklá na soukromí svého bytu.

„Alespoň budeš mít záminku, proč tady zůstat,“ ušklíbla se malá víla.

„Záminku? Já nepotřebuju žádnou záminku.“

„Samozřejmě. V tom případě děkujeme a tam jsou dveře.“

Ona ví, že nechci zůstat sama, uvědomila si Lýdie. Nemám přátele, kterým bych mohla věřit. Mí známí vyznávají sobeckou filosofii společnosti.

Avataři znali jen myšlenky svého majitele, ale Lýdie věřila, že malá trapitelka v ní čte jako v knize. Chci, aby mi někdo pomohl. Někdo, komu ještě zbylo srdce.

Zastyděla se, když si vzpomněla, s jakým pohrdáním hleděla na nečekaný projev soucitu malé víly, když se chystala utratit virtuálního psa.

Pokud Velehradský nemá s mým přepadením nic společného, uvažovala, pak je jediným, ve kterém má situace dokáže vzbudit lítost.

S trpkou nechutí si vzpomněla na Jakuba Lízala. Spolupracovala s ním déle než rok na univerzitním projektu a řadila ho mezi přátele. Přesto se nezmohl na nic jiného, než na bezzubé volání o pomoc, když jí šlo o život.

„Žádný strach,“ ozvala se malá víla a ukázala na zdrceného nindžu. „Když necháš tady Stínošlápka na stráži, vždycky může zavolat policii. Ne snad že by měl můj pán o tebe osobní zájem,“ dodala pyšně. „Ale když budeš ve Hře, třeba ho přesvědčíš, aby se o tebe postaral.“

„Směšné,“ ozval se nindža. „Ty mi nemůžeš dávat jména.“

„Budu tě cvičit,“ odfrkla malá víla. „Budu tvůj instruktor. Za to jsem placená. Zatím ses moc nepředvedl.“

Lýdie, vděčná, že jí nikdo nevěnuje pozornost, se zamyslela: Velehradský opravdu klade důraz na Hru. Ale i to mohl být jen trik.

Když ale rozbalila krabičku s vysílačem, všimla si, že stejná leží u Závišovy postele.

„Budeš mne hlídat, ehm, Stínošlápku?“ zeptala se nejistě.

„Spolehněte se, má paní.“

S nepříjemným pocitem, že možná dělá chybu, Lýdie se položila na pohovku v obývacím pokoji a pro jistotu za sebou zamknula prosklené dveře.

Možná bych měla počkat, napadlo ji, když usínala. Proč vstupovat do Hry, když mne někdo chce zabít v reálném světě?

…

Venku hvízdal vítr a šumělo listí.

Probudila se v kabině, zdobené ornamenty vyřezanými do vzácného dřeva. Lýdie, která žila v plastovém světě, se užasle rozhlédla a pohladila hladký povrch sekretáře, překvapená svými ostrými smysly, neotupenými virtuální realitou.

Co se tady stalo? Katastrofa?

Kabina nesla známky pohromy. Nacházely se zde dvě postele: menší a obyčejnější, na které Lýdie ležela, a velkolepá postel z nebesy, ze které zbyly jen roztříštěné trosky - nějaká síla promáčkla stěnu místnosti a rozdrtila všechno, co se nacházelo v cestě. Na bílém prostěradle uschly stopy krve, ale nikde žádné tělo, pouze jakési kameny, na kterými mávla rukou.

Otevřely se dveře a dovnitř vtrhl muž. „Jste vzhůru, slečno? Máme potíže!“

„Neumíš klepat,“ utrhla se na něj, více překvapená než vyděšená. Tohle je Hra, opakovala se. Nehrozí mi žádné nebezpečí.

Ale nebyla si jistá. Neznámý, kterého pokládala za počítačem vytvořenou postavu, působil znepokojivě skutečně. Oblečený do zdobené uniformy, vypadal jako mladý voják nižší hodnosti, snad člen ozbrojené stráže, určený pro ozdobu než skutečný boj.

„Promiňte, slečno, nechtěl jsem rušit vaše truchlení.“

„Truchlení?“

„Vaše ubohá paní,“ ukázal voják na krvavou postel. „Věřím, že netrpěla.“

A já věřím, že je mi to šumák, ozvalo se v Lydiině hlavě. Užasle zkoumala svou myšlenku. Přirozeně, neměla důvod se rozplývat nad virtuální tragédií, ale cynické poznámky nepatřily do jejího arsenálu.

„Co se stalo?“

Voják jí věnoval napůl soucitný a napůl podrážděný pohled. „Ztroskotali jsme. Něco nás napadlo, když jsme letěli nad tímhle proklatým lesem. Přežili jsme jen vy a já. Je to už týden,“ dodal jako by naznačoval, že Lýdie by se mohla smířit se skutečností.

Týden? Před týdnem jsem se zastavila v Herním Centru. Čekala Hra, až se přihlásím?

Pochopila nevyslovenou výtku.

„Omlouvám se,“ řekla a rázně vstala z postele. Podlaha se pod ní zahoupala a ozvalo se vrzání a praskání dřeva.

„Uvízli jsme mezi stromy,“ poznamenal voják. „Buďte opatrná.“

Jaká loď létá nad lesem a ztroskotá mezi stromy?

Procházeli nakloněnou chodbou a opírali se o vykládané stěny, zatímco pod chodidly jim skřípalo sklo z rozbitých obrazů.

Komorná? pomyslela si Lýdie, uvězněná v živůtku a nadýchaných sukní. Je ze mne služka?

Nikdy virtuální hry nehrála, zejména proto, že by otec takové aktivity požadoval za nežádoucí mrhání času, ale tolik věděla, že hráči si zábavu představují jinak.

„Opatrně!“ vykřikl voják, když se s nimi houpla podlaha.

„Au,“ uklouzla a spadla do střepů dlaněmi napřed. Ucítila prudká bolest a do očí jí vyhrkly slzy, dlaně měla okamžitě zalité rudou krví.

„Svatá prostoto! Dávejte prosím pozor.“

Zdrženlivá zdvořilost zakrývala pohrdání. Musím mu lézt krkem, napadlo Lýdii. Zdá se, že má svoje starosti. Já jsem přítěž.

Přesto ji chytil za dlaně a opatrně vytahoval kusy skla zpod odchlípnuté kůže.

„Alespoň nebrečíte,“ usmál se. „Máte jemné ruce. Ztroskotat s takovou kráskou byl vždycky můj sen.“

Je vyděšený, uvědomila si. Pod maskou úsměvu ucítila hmatatelný strach. Bylo to nakažlivé. Ve Hře jí rozhodně hrozilo nebezpečí. Reálná pulzující bolest dokazovala, že zranění nebo smrt ve Hře budou děsivé.

„Co se děje?“ optala se a vytrhla se mu. „Nepotřebuji ošetřovatele.“

Fascinovaná bolestí ani nezaznamenala, že se její tělo pohybuje a mluví, aniž by sama chtěla. Pod žebry se jí rozhořel plamen, který jako živý tvor dosáhl na poraněné prsty a krátkými záchvěvy zatahoval otevřené rány.

„Já jen… Vy jste… Jak můžete…?“

„Pojďme,“ odsekla neznámá entita v Lýdiině těle, podrážděná vojákovým úžasem. „Neptej se a nepovím ti žádnou lež. Co máme za problém?“

„Myslím, že k nám míří mrchožrouti.“

„Mrchožrouti?“

„Lidé,“ voják řekl pochmurně. „Vsadím se, že mají zálusk na lodní náklad. A velice pochybuju, že nechají svědky.“

Footnotes

Ta holka mi je povědomá!

Zatímco se prodírali lesem, na kterém bylo roztomilé jen jeho jméno, Záviš se marně snažil rozluštit, zda cestu k ztroskotané lodi zná jeho lidská nebo ještěří paměť. Pokud ta první, pak by se vyjasnilo, odkud se zde vzal - možná byl jediným pasažérem, který přežil, a jeho herní příběh zahrnoval ztrátu paměti, utrpěnou nárazem. Alespoň takto by mohla začínat běžná virtuální hra.

Pokud šlo o paměť ještěra, pak se nabízela otázka, jak by ještěr dokázal poznat, co je to létající loď? Ještěr spoléhal primitivní inteligenci, zatímco koncept létající lodi musel být za hranicemi zvířecího chápaní. I Záviš sám měl potíže přijmout existenci létající lodě ve světa, ve kterém se zdálo všechno podléhla přirozeným fyzikálním zákonům. Přesto ze vzpomínek věděl, že narazí na ztroskotanou plachetnici, která spadla z nebe.

Byl bych raději, kdyby věděl, na čem jsem, pomyslel si. Realita se ve Hře míchala s fantazií. Když se Záviš škrábl o trnitý keř, ucítil bolest. Ale vzápětí pozoroval, jak se zarudlá poranění hojí, léčená hřejivým působením vnitřního plamene.

Ať Jolana říká cokoliv, pokud tohle nejsou čáry, tak sním svoje smrduté ponožky.

Nesourodost Hry Záviše děsila. Velice dobře si uvědomoval, že pokud se dostal do Světa, kterému vládne pseudovědecký žargon a nevysvětlitelné síly, pak se dostal noční můry, kde nic nebude dávat smysl.

Ovšem žádná virtuální realita, ve které se kdy octl, neuměla simulovat skutečnost, jako to dokázala Hra. Svým způsobem byla Hra skutečnější než skutečnost, protože díky vnitřnímu plameni dokázal vnímat více a podrobněji.

„Je to ještě daleko, ctěný pane Záviši?“ optala se ho vyčerpaná Jolana po čtyřhodinovém pochodu, který vedl po zvířecích stezkách, vysokou trávou, polomy - a zejména celou řadou nepřátelských stvoření, od mrákotných varanů až po pozoruhodné zakrslé medvědy.

Jejich skupina odpočívala na místě, kde je napadla smečka štěkajících šelem, zařazená Velitelem mezi lesní psovce. Byla to agresivní stvoření velká jako kólie, ale podobná na přerostlou lišku. O nich mu Jolana vysvětlila, že se při lovu dorozumívají formou slabé telepatii.

Telepatie? Záblesky psychotroniky? Záviš v duchu lomil rukama a zapřísahal se, že na zdravý rozum zde nebude spoléhat.

„Náš cíl není daleko,“ odpověděl, když přebíral svůj podíl paměťových krystalů a rudých kamenů od Velitele. „Ale naším tempem tam dorazíme za několik hodin.“

„Několik hodin peklem,“ zaúpěla Jolana. „Potřebuju povzbudit.“

Z vaku vytáhla malý rudý kámen a rozdrtila ho v malém moždíři na prach; ten nasypala do čutory spolu s neznámým bílou látkou, která vypadala jako moučkový cukr. Když obsah čutory protřepala, opatrně se napila a chytila se za břicho.

„Co je to?“ zeptal se Záviš zvědavě. „Myslel jsem, že rudé kameny člověku neprospívají.“

„Řešení z nouze,“ odpověděla. „Žádný strach. Přidala jsem inhibitor, který brání prudkému vstřebání energie z rudého kamene. Chcete také?“

Inhibitor? Proč ne sušené mločí nohy nebo drcená netopýří křídla? ušklíbl se Záviš.

Pak přijal čutoru a když se napil, ucítil, jak se jeho vnitřní plamen rozhořívá a odstraňuje únavu z bolavých svalů.

„Výborná medicína,“ vydechl.

„Vám nic nedělá?“ zeptala se Jolana užasle. „Mne pálí jako čert. Učili nás, že do výsledného lektvaru se přidává chladící složka a analgetika, aby byl výsledek snesitelný.“

„Opravdu?“

Záviš nabídl čutoru Němému a sledoval jeho reakce, aby se ujistil, že Jolana není přecitlivělá. Ale i Němý, přes svou stoickou náturu, nesnesl nápoj o nic lépe.

„Musíte mít žaludek z oceli, ctěný pane,“ poznamenal obdivně Velitel. „Tenhle dryák by odrovnal i slona.“

Nebo stačí mít žaludek ještěra, pomyslel si Záviš. Už si stačil všimnout, že mezi ním a skupinou zálesáků existují zřetelné rozdíly, které nelze vysvětlit pouze lepším vybavením. Místy si připadám jako jiný živočišný druh.

„Půjdeme dál, ctěný pane?“ zeptal se Velitel váhavě.

Takhle hluboko v Lese roztomilých kulíšků neměla skupina tří zálesáků šanci na přežití. Jen díky Závišovi a jeho ještěřím smyslům a zděděné paměti se dokázala vyhnout řadě nebezpečných situací.

„Půjdeme dál.“

Záviš neměl důvod nepokračovat. Nenarazili na nic, co by jeho dokázalo ohrozit, takže vnímal své šance jinak než zálesáci.

Opět vyrazili na pochod. Když se blížili místu, kde doufali, že najdou létající loď, Záviš nařídil další přestávku. Po několika šarvátkých s lesními dravci, Jolana už mlela z posledního, opírala se o svou berli jako válečný invalida. Tentokrát ji ale Velitel nenapomínal, naopak se lačně napil z čutory s rozdrceným rudým kamenem.

„Omlouvám se, ctěný pane,“ zamumlal. „Jen vás zdržujeme.“

Jinými slovy, pomyslel si Záviš, chtějí vědět, zda je nehodlám opustit. Nejspíše nechápou, proč s nimi ztrácím čas.

„Také jsem unavený,“ zalhal. „Ale jsme skoro u cíle. V každém případě,“ dodal přísně, „spolu jsme sem přišli a spolu také odejdeme.“

Ne, nejsem bezcitná zrůda, která vás nechá na holičkách, doplnil v duchu. Trochu ho zarazilo, že zálesáci od něj čekají jen nejhorší, a děsil se, jak společnost ve Hře funguje. Venku nebo uvnitř, sotva si pomůžu. Nevím, proč jsem čekal mírumilovnou utopii.

„Děkujeme, ctěný pane,“ zamumlal Velitel. „Můžete se na nás spolehnout.“

Mám to brát jako přísahu věrnosti?

„Velmi dobře,“ řekl Záviš nahlas. „Myslíš, Veliteli, že můžeme narazit na vaši konkurenci?“

„Těžko říct, ctěný pane. Takhle hluboko si žádná gilda netroufá. Kdybych já byl na jejich místě, dávno bych se otočil a zmizel odtud.“

V té chvíli, jako na popření velitelových slov, se ozval vzdálený křik a výbuchy. Zablesklo se a na obloze se objevil sloup modrého světla.

„K zemi,“ zavelel Záviš a sám se příkladně svalil na zem, aby se odkutálel pod kmen silného dubu.

„Konkurence?“ zeptal se tiše.

„Ne, ctěný pane. Takové vybavení naše gildy nemají.“

„Co to bylo?“

„Ty výbuchy? Nejspíš energetické granáty. A ten zbytek?“ Velitel pokrčil rameny. „Nemám tušení. Nic, co bych mohl znát.“

„V každém případě nejsme daleko,“ přikývl Záviš. „Posuneme se opatrně vpřed. Kryjte se a udržujte desetimetrové rozestupy tak, abyste viděli na toho před sebou. Já první, pak Němý, Jolana a nakonec Velitel. V případě problémů se okamžitě stahujeme. Nezapomínejte kontrolovat křídla.“

„Křídla?“ zašeptala Jolana zmateně.

„Levou a pravou stranu,“ objasnil Záviš. „Velitel bude krýt náš případný ústup.“

Pak se pochybovačně zadíval na luky obou mužů. V hustém lesním porostu se jejich účinnost vytrácela.

…

Mezi vyvrácenými stromy ležela spadená létající loď. Vypadala jako luxusní plachetnice, bohatě zdobená vyřezáváním a obrovskými krystaly - ztělesnění odvážné představivosti malíře, který nedbá na fyziku. Ani jeden z jejích tří stěžnů nevydržel pád a v jejím pravoboku zela černá díra jakoby vykousnutá gigantickým netvorem.

Pod vrakem se ukrývali muž v uniformě vojáka a žena oblečená v šatech, které více než cokoliv připomínaly oblečení komorné. Voják krvácel z několik ran, z boku mu trčel opeřený šíp, přesto ale neúnavně střílel ze dvou kuší, které mu komorná neohrabaně natahovala pomocí kladkového mechanismu.

Mýtina před nimi byla vypálená po výbuších a mezi ohořelými větvemi se nacházely šaty a zbraně útočníků, kteří tam pravděpodobně zemřeli, soudě podle rozházených rudých kamenů a paměťových krystalů.

Útočníci, ne nepodobní na Velitelovu skupinu zálesáků, se drželi za stromy, mimo dosah granátů, a posílali jeden šíp za druhý, zatímco část z nich se pokoušela obejít obránce zezadu.

„Přestaňte!“ zakřičel jeden z útočníků, muž se sudovitou postavou a hrubou neoholenou tváří. „Co to děláte? Jsme z gildy Čtveráci a přišli jsme vám na pomoc. Nemáme nepřátelské úmysly.“

„A já vám znovu opakuju, že pomoc nepotřebujeme,“ zakřičel voják. „Řekl jsem vám, ať táhnete, že naše posila je už na cestě. Varovali jsme vás, ať se nepřibližujete.“

„Zabili jste pět našich lidí!“

„Přesně jak jsme slíbili,“ zavrčel pochmurně voják. „Tato létající loď je majetkem vysoce postavené osoby. Kmáni jako vy u ní nemají co dělat.“

„Bez nás v lese nepřežijete, kamaráde. Co takhle se dohodnout? Jsem gildovní vicemistr Prudil a mám pověst chlapa, který drží slovo.“

„Nemáme na čem se dohodnout. K lodi se dostanete jen přes mou mrtvolu.“

Záviš, který scénu pozoroval, ukrytý pod hustým křovím, se obrátil na Němého. „Gilda Čtveráci?“ zašeptal tázavě. „Hodní kluci?“

Němý se jen ušklíbl a ukázal palcem k zemi. Pak, snad proto, že neměl své gesto za dostatečně výmluvné, si přejel palcem pod bradou.

Hrdlořezové, dovtípil se Záviš. Nejspíše konkurence, o které mluvil Velitel.

I hloupý by poznal, že vicemistr Prudil hraje o čas, aby mohl vojákovi vpadnout do zad.

Záviš náhle nevěděl, jak pokračovat. I kdyby se přidal na stranu obránců, musel by nejen zabít členy Čtveráků, ale zbavit se i vojáka a komorné, aby mohl beztrestně vyloupit létající loď. Nedělal si žádné iluze, že by Velitel nebo Čtveráci hledali loď, aby zachránili její pasažéry. Všem šlo o poklady na palubě - a i slepý by poznal, že těch pokladů nebude málo.

Voják mluvil o vysoce postavené osobě, ale nezmínil její jméno. Proč? uvažoval. Byla loď na tajné misi?

V každém případě si Záviš nehodlal hrát na zabijáka nebo loupežníka. Jedna věc bylo adrenalinové vzrušení, když bojoval s šelmami, a druhá zabíjení lidských bytostí, ať už ve Hře nebo kdekoliv jinde.

Nejsnažší by bylo počkat, jak se situace vyvine, uvažoval. A pak vyřídit Čtveráky.

Ani na okamžik nepochyboval, která strana vyjde ze střetu vítězně. Ale při pohledu na statečný vojákův odpor a zejména na chvějící se komornou, i na dálku vystrašenou k smrti, se neuměl přimět, aby nečinně přihlížel.

Ta holka je mi povědomá, uvědomil si. V jednu chvíli komorná popadla štít pohozený na zemi a odrazila s ním jeden ze šípů, který mířil na vojáka. Něco v jejích pohybech Závišovi připomnělo Lýdii a to, jak se bránila koženým kufrem rabiátům s nožem.

Mohla by to být ona? přemýšlel. Neříkala, že se do Hry zatím nepřihlásila? Možná jen hledám argumenty, proč ty dva zachránit.

V té chvíli ale už bylo pozdě. Jeden ze Čtveráků se dostal dvojici do zad a bez váhání poslal dlouhý šíp přímo do vojákova srdce. Voják se překvapeně otočil, zvedl nabitou kuši a ve svých posledních okamžicích poslal šipku do zálesákovy nohy. Pak se zhroutil a přeměnil se na hromádku vybavení, rudých kamenů a krystalů.

Ne, to není Lýdie, pomyslel si Záviš, když pozoroval, jak se komorná otočila, několika neuvěřitelnými skoky se přiblížila k poraněnému Čtverákovi a hodila mu cosi do tváře rychlým pohybem. Muž zakřičel a křičel tak dlouho, dokud ho komorná neumlčela navždy.

Záviše z té scény zamrazilo. Proč jsem měl dojem, že jde o Lýdii? uvažoval. Pletl jsem se v ní?

Nepovažoval Lýdii Krajcarovou za nebezpečnou per se. Pokud se něčeho bál, pak toho, že věděla o jeho konfliktu s První-Spořitelní, ne toho, že by ho ve spánku udusila polštářem.

Ale přesto se chová zvláštně, pomyslel si. Sotva komorná dokončila akci, nepokračovala dál, podivně strnulá na tělem, které se měnilo na rudý kámen a paměťový krystal. Čtveráci ji zasypali snůškou šípů - a teprve bolest, když byla zasažené do paže, ji donutila hledat úkryt mezi stromy.

Footnotes

Třeba nejsem obyčejná komorná!

Pomoc!

Lýdie tušila, že tentokrát se neobjeví žádný Záviš Velehradský, aby ji zachránil. Pokud se odsud dostanu, omluvím se mu, přemýšlela vyděšeně, když utíkala mezi stromy, prsty na ráně, ze které trčel šíp a vytékala krev. Tohle je tedy sobectví ve své nahé formě? napadlo ji. Udělala bych cokoliv, abych přežila.

Nikdy neviděla nikoho zemřít, rozhodně ne násilnou smrtí. Nyní za sebou měla dvě, a nebyla si jistá, která jí šokovala více. Voják padl klidně, odevzdaně, jako by ani neuvažoval, že by mohl zběhnout, ztratit se do lesa a nechat lodní poklady napospas.

Pak tady byl ten člověk, který vojáka chladnokrevně zastřelil a kterého zabila ona. Ne, já ne, opravila se. Byla to ta druhá. Ta, která se objeví, když… Když co?

Byla si jistá, že v sobě nosí druhou osobnost, alter ego vhodné do téhle prašivé situace, bezohlednou potvoru, které v žilách koluje led. Bohužel se ta druhá projevovala nepravidelně, schovaná pod závojem podvědomí, nedostupná, když ji Lýdie potřebovala.

Haló, ty tam, vyvolávala ji zuřivě. Tohle je tvoje parketa. Objev se nebo tady zařveme.

V pravidelné rojnici, s připravenými zbraněmi, postupoval zbytek čtveráků, zatímco ona se modlila, aby se projevila její schizofrenní podstata. Ale ta druhá mlčela, snad nepřesvědčená, že zmůže cokoliv proti přesile.

Spoléhej sama na sebe, uslyšela povědomý hlas. Byla to ozvěna vzpomínky na otce, jak dává kázání o samostatnosti, obklopený suitou podřízených, kteří plní každé jeho přání.

„Jistě, pane,“ zamumlala. Jako dcera zlatého občana prošla řadou kurzů sebezáchovy a sebezdokonalování, aby dnes sklidila jejich plody - a zjistila, že jediné, co spolehlivě dokáže, je panikařit.

Nemůžu utíkat, pomyslela si, když zhodnotila své možnosti. Šaty komorné s nadýchanými sukněmi se sotva vlezly do těsných chodeb létající lodě. V hustém lese jí spolehlivě překážely, každý pohyb provázený zvukem trhané látky.

„Slečno, slečno,“ zakřičel ten, který se představil jako Prudil. „Neschovávejte se, prosím. Tohle je nedorozumění. Nechceme vám ublížit. Jenom jsme se bránili, když ten voják házel bomby.“

Technicky má pravdu, uvědomila si. Naše strana útočila první.

„Slečno, můžeme se rozumně dohodnout,“ křičel Prudil, podle hlasu blíž a blíž. Schovaná za kmenem, zoufale zápasila se zapínáním sukně, aby se dostala do spodního prádla.

„Slečno, nevím, jestli rozumíte naší situaci,“ pokračoval Prudil. „Jsme v průšvihu.“

Naší situaci? My jsme v průšvihu? Já i oni?

„Ty bomby nebyl dobrý nápad. Opravdu ne. Tomu vojákovi to může být jedno, ale existuje pádný důvod, proč v lesích používáme luky. Podle vzhledu jste holka z města, takže netušíte, co za hrůzy se tady potulují. Obludy větší než domy!“

Obludy větší než domy? Výborně! Netušila jsem, že mne může vyděsit o stupeň výš.

„Věřte mi, slečno.“ Prudil si mlčení vyložil jako nesouhlas a pokračoval s naléhavostí neodbytného prodejce. „Je velká šance, že výbuchy vzbudily pozornost něčeho, co nikdo z nás nechce potkat. I tuhle loď něco smetlo z oblohy a já bych byl nerad, kdybychom se tady zdrželi.“

K čertu s vámi, pomyslila si. Já vás nezdržuju. Nechte mne být.

Opatrně vykoukla zpoza stromu. Sotva se objevila její hlava, jeden z čtveráků zvedl luk, ale Prudil ho zarazil rozzlobeným gestem.

„Když jste tak neškodní,“ zakřičela, „tak se držte zpátky. Slídíte za mnou jako lační psi.“

„Samozřejmě, slečno. Jen prosím žádné další bomby.“

„Proč ne? Stejně nemám co ztratit. Držte si odstup!“

Kdyby tušili, že všechny bomby odpálil ten zatracený bastard.

Před pěti minutami měla vojáka za hrdinu, který padnul při obraně pevnosti. Teď ho proklínala. Pochopila, že neměl v úmyslu je zachránit, ale přilákat jakási nevýslovná monstra podle hesla: Moje poklady nedostanete!

„Vemte si z lodě, co chcete,“ zakřičela a strhávala ze sebe šaty. Do dálky odkopla střevíce na vysokém podpatku. „Já půjdu svou cestou.“

V záblesku inspirace se sehnula, aby sebrala boty, které zůstaly po mrtvém čtverákovi. Když je obouvala, ucítila pronikavý zápach, ze kterého se jí protočily prsty na nohou.

„Slečno,“ nabádal ji Prudil, „v lese sama nepřežijete.“

„Děkuji pěkně, poradím si sama.“

Měla dojem, jako by stoupla do morové rány. Žila ve společnosti, ve které náhodný dotek vyvolával nevolnost, takže nazutí kožených, ještě teplých a zpocených bot v ní vyvolávalo dávení.

Nebuď tak přecitlivělá, napomenula se. Nechceš po lese běhat bosky.

Aby se donutila myslet na něco jiného, zvědavě si prohlédla dlouhou jehlu z kalené oceli, kterou našla na místě, kde čtverák zemřel. Jehlu po něm hodila ta druhá. Je to vůbec zbraň? pomyslila si. V oušku měla jehla zasazený rudý kámen, ke kterému vedl žlábek ze stříbrného kovu. V prstech zaznamenala brnění, které se šířilo až pod žebra, kde jí doutnal vnitřní plamen.

Zvláštní pocit!

Opět vykouknula zpoza stromu a zdálo se, že čtveráci dodržují své slovo a nepostupují dále. Není jich o jednoho méně?

Vicemistr Prudil se povzbudivě usmál, ale na jeho hrubé zjizvené tváři vznikl nepříjemný hrůzu nahánějící škleb, podepřený agresivní a výhružnou řečí těla.

„Máme ty nejlepší úmysly,“ ujistil ji s roztaženýma rukama.

Ne, ten mne nehodlá jít, uvědomila si. V té chvíli uslyšela zašustění a vycítila za sebou prudký pohyb. K čertu!

„Dobrá práce, vicemistře. Spolkla to i s navijákem. Ta už žádnou bombu nehodí.“

Silná paže se zahákla kolem jejího krku, stáhla Lýdii zpět, bezohledně utažená jako smyčka šibenice. Je po všem! Jak Lýdie ztrácela vědomí, rozhořel se její vnitřní plamen a ta druhá se konečně rozhodla zasáhnout.

Napůl v bezvědomí, Lýdie vnímala, jak alter ego přebírá velení. Aniž by ztrácelo čas, vrazilo do čtverákovi paže jehlu vysoko u ramene a nechalo vnitřní plamen, až vstupuje do otevřeného krevního řečiště.

„Co jsi to provedla! Co jsi to provedla, ty mrcho!“

Sevření povolilo a ona se obrátila čelem k potácejícímu čtverákovi.

„Nač bomby,“ ušklíbla se ta druhá, „když stačí prachobyčejný nervový jed. Už začíná paralýza?“ zeptala se se zájmem. „Ne, neobtěžuj se. Užijme si naši malou intimní chvilku,“ dodala se smyslnou vláčností, která v nebohé Lýdii vyvolala další záchvat nevolnosti. Sdílím tělo s narušenou sadistkou?

„Jak… může… mít… komorná… vnitřní… plamen?“ zeptal se čtverák s potížemi.“

„Třeba nejsem obyčejná komorná,“ odtušila ta druhá a vytratila se do pozadí, zatímco Lýdie získávala vládu na svým tělem.

Je to ale mé tělo? napadlo ji. Možná je to právě naopak. Možná že já okupuju to její.

„Hanzi,“ zakřičel Prudil. „Všechno v pořádku?“

Ale ubohý Hanz neodpověděl, protože se rozkládal na částice světla. Žádná nepohodlná mrtvola, pomyslela si Lýdie s kapkou úlevy. I když bylo uklidňující nevidět následky, přesto se nedokázala zbavit vzpomínky na hrůzu, se kterou Hanz bojoval s postupující paralýzou, která zasáhla hruď a udusila ho.

„Hanzi? Hanzi?“

Nechte mne být! modlila se Lýdie. Chci odsud pryč. Pomožte mi někdo! Kdokoliv!

Když ji přepadli tři mafiáni na ulici, stále mohla doufat, že všudypřítomné kamerové systémy a policie jí přijdou na pomoc. Tady se ale nemohla spoléhat na zázrak. Trpce litovala, jak podezřívavě se chovala k Velehradskému.

Neodvažovala se vystoupit zpoza stromu a neodvažovala se vydat na útěk, aby neskončila s šípem v zádech.

Ty druhá, oslovila své alter ego. Co mám udělat, aby ses objevila? Prosím, odpověz.

Ale její nitro zůstávalo hluché; jen vnitřní plamen tiše plápolal pod jejími žebry a natahoval se k jehle, na které se syntetizovaly nové krůpěje jedu.

„Vicemistře, pozor! Za tebou!“

Panické výkřiky ji donutily se vrátit se do reality. Když se opatrně vyklonila, užasle pozorovala, jak se čtveráci obracejí a natahují své luky. Za nimi se vynořilo cosi neurčitého, průhledný a neviditelný obrys lidského těla, který narazil do ztuhlého Prudila.

Utíkejme!

To konečně promluvila ta druhá a tentokrát i ona ztratila svůj ledový klid. Nový účastník ji vyvolal z hlubin podvědomí.

Zkoprnělá Lýdie sledovala, jak skupina čtveráků, která ji tolik děsila, podléhá jeden za druhým pod údery modrého světla. Jako apoštol humanity ve zvráceném světě, poloprůhledný tvor nezabíjel, pouze omračoval - alespoň tolik soudila z toho, že povalená těla zůstávala ležet v porostu, aniž by se vytrácela v částicích světla.

Zpoza stromů na levém okraji polomu, vykáceného pádem létající lodi, se vynořila další skupina zálesáků, dva muži s luky a žena s mohutnou berlí.

Další čtveráci? napadlo ji.

„Pozor!“ zakřičela proto, v přesvědčení, že nepřítel jejího nepřítele musí být její přítel.

Ale varování bylo zbytečné, protože trojice stála na druhé straně. Žena s berlou se zastavila nad každým zajatcem a seslala na něj bílý mrak, o jehož účelu mohla Lýdie pouze spekulovat.

Pak se poloprůhledný tvor vynořil ze svého maskování, takže v něm rozeznala vysokého muže vysokým čelem, ostrým nosem a bradou. Když se vydal k ní, všimla si, že jeho oči mají svislé plazí zornice s žlutorudými panenkami, které mu dodávaly hrůzostrašný výraz, jako by byl poločlověkem z noční můry.

V pravé ruce nesl dlouhý tesák, zatímco v druhé mu doutnala koule modrého světla. Přicházel ale pomalu, s ostražitou, ale ne výhružnou pózou, takže se uvolnila.

Budeme vyjednávat?

„Počítám,“ pověděla s klidem, který necítila, „že mi také nechcete ublížit, pane Ještěre.“

Její slova ho zarazila.

„Ještěre? Proč mi tak říkáte?“ zeptal se.

„Protože máte oči jako ještěr,“ odpověděla, ale věděla, že lže. To oslovení vzešlo od té druhé, vynořilo se z hloubi jejích vzpomínek a nejspíš znamenalo víc, než venkovní popis.

„Mám oči jako ještěr?“ opakoval muž zamyšleně. „ To by mohlo být. Tady v lese mi chybí zrcadlo. A vám říkají jak?“

„Lý… Lištička,“ opravila se náhle. „Jsem komorná a říkají mi Lištička podle mých vlasů.“

Ukázala mu rudý cop, zatímco mezi prsty druhé prsty svírala zrádnou jehlu.

„Lištička?“ zopakoval zaraženě, jako by čekal jinou odpověď. „Pak nevidím důvod, proč byste mi nemohla říkat Ještěre. Zdá se, že máme hodně společného. Poslední dobou mám štěstí na zrzky.“

Vycítila v jeho slovech náznak a nevyslovenou otázku. Zrzky? Hodně společného?

„Jste…?“

Ale ve chvíli, kdy chtěla vyslovit Hráč, zkroutila se bolestí.

„Některé skutečnosti nelze pojmenovat,“ poznamenal s povědomým úšklebkem. Velehradský? napadlo ji. I když se tvář před ní lišila, ten příznačný povýšený pohyb rtů člověka, který předstírá, že ví všechno lépe než ona sama, rozeznávala.

„Tu věc, co schováváte, nebudete potřebovat,“ pokračoval a uhasil modré světlo v dlani. „Nabízím vám spolupráci, malá opuštěná Lištičko.“

V té chvíli se ozvalo hřmění a rachocení lámaných stromů. Něco mamutího, nepředstavitelně velkého, se v dáli probudilo a mířilo k nim.

Footnotes

Šípkové Růžence vypršel čas!

Za okny svítalo, když se Záviš probudil do reality, odpočatý jako včera. Vstal, aby si uvařil čaj, když skrz prosklené dveře obývacího pokoje uviděl Lýdii, jak spí na pohovce, rusé vlasy pohozené u hlavy a blikající NT-vysílač u patky stolu.

Záviš si vzdychl, vzal z postele přikrývku a zatlačil na dveře. Když zjistil, že jsou zamčené, vrátil se pro chytrou čelenku.

„Dobré ránko,“ pozdravila ho malá víla, která pokuřovala brčálově zelenou dýmku a listovala čímsi, co připomínalo knihu pohádek pro nejmenší. Před ní klečel zakuklený panáček, oblečený do černého trikotu, který ji masíroval nohy, přikrčený v uctivé póze služebníčka.

„Neruším vás?“ zeptal se Záviš jedovatě. „Až budeš mít čas, mohla bys mi prosím zodpovědět pár otázek?“

„Samozřejmě. Ptejte se, pane. Jsem tady, abych sloužila.“

Záviš ji věnoval svůj nejlepší ledový pohled, ale bez valného výsledku.

„Než se vám vrátí řeč,“ ušklíbla se malá víla a ukázala na zakuklence, „představím vám Stínošlápka. Jsem jeho sensei, učitel a duchovní vůdce. Lýdie mi platí, abych ho vycvičila.“

„Těší mne,“ zavrčel Záviš.

Stínošlápek se postavil, otočil a důstojně se uklonil. „Děkuji, pane, že jste se ujal mé paní. Jsem připravený pro vás zabít na kohokoliv ukážete. Jsem ten, který chodí stíny.“

Záviš strnul na dlouhou minutu, pak beze slova namířil prst na malou vílu.

I pod černou kuklou bylo vidět, že se Stínošlápek otřásl. „Ji ne, prosím.“

„To si snad nezasloužím,“ ozvala se malá víla uraženě. „Nebýt mne, Lýdie by utekla a my bychom ztratili potencionálního spoluhráče… Zneužila jsem jejího duševního rozpoložení,“ dodala pyšně. „Zdá se, že touží po lidské přítomnosti, byť tou přítomností jste vy, pane. Nejste na mne hrdý?“

„Takže ti mám poděkovat, že mi okupuje obývák?“

„Měla jsem ji poslat lehnout si na zápraží?“ zeptala se malá víla jedovatě. „Svým způsobem vám tleskám, pane. Chováte se jako hulvát i k vlastnímu druhu. Žádná diskriminace, co?“

Záviš si vzdychl a ukázal na prosklené dveře. „Otevři to. Nechápu, jak mohla být tak naivní a myslet si, že se nedostanu přes zámek ve vlastním bytě.“

Pod ostražitým dohledem Stínošlápka vešel dovnitř a přikryl ležící ženu.

„Dojemné gesto,“ poznamenala malá víla. „Ona udělala totéž pro vás. Jde o rafinovaný způsob, jak dát najevo, že o ni nestojíte?“

„Myslím, že jsem slečnu Krajcarovou potkal ve Hře,“ poznamenal Záviš netečně. „Bude bezpečnější, když ji budu mít pod dohledem. Dostali jsme se do solidní šlamastyky.“

„Co se stalo?“ optali se oba avataři se zájmem.

„Mamut větší než třípatrový dům,“ odtušil Záviš, ale pokračoval v myšlenkách, ke kterým měla přístup pouze malá víla, aby vyloučil Stínošlápka.

Stále ještě v něm doznívalo chvění země, se kterým se k nim ten megatvor blížil. I když byl na kilometry daleko, ohromoval svou přítomností - jako zemětřesení, které zesiluje a zesiluje a trhá půdu pod nohama.

Bylo složité odolat naléhavému nutkání všeho nechat a vydat se na útěk. Ale i tak si matně vybavoval, jak probíhali létající lodí, vrávorali po rozbitém skle a házeli do vaků a kapes vše, co mohlo mít nějakou cenu.

Komorná Lištička, o které se domníval, že je Lýdií, ho mátla. V jednu chvíli stála ztuhlá strachem, zatímco v druhé, jako vyměněná, ho ochotně vedla k malému lodnímu trezoru, který sice byl uzamčený, ale když ho vypáčili ode zdi, vlezl se do Závišova mnohorozměrného prostoru.

Když opouštěli loď, nad korunami stromů zahlédli chlupatou hlavu megamamuta, který si cestu klestil před vzrostlé buky a duby, s chobotem hrozivě vztyčeným a divokým vzteklým rykem, jako zuřivou stížností, že byl vyrušený z poklidného odpočinku.

Velitel a jeho skupina mezitím odtáhli zbylé čtveráky, které Jolana svou berlí uspala, sto metrů lodi, aby jim dali alespoň pomíjivou šanci na přežití blížící se katastrofy.

I když každý z nich věděl, že jde o akt ryzího pokrytectví, nikdo nenavrhl čtveráky zlikvidovat.

A pak utíkali, pryč od toho místa, stejně jako desítky lesních zvířat a netvorů, kteří zapomněli na nepřátelství a s ohlušujícím rámusem se prodírali pryč od gigantické stvůry.

Slyšitelný na kilometry daleko, její řev nakonec zahalil svět do burácející clony, ze které praskaly bubínky a člověk měl dojem, že ztratil sluch, zavřený v třesoucím se vězení.

První klopýtla Jolana, která zahodila svou drahocenou berlu a bez sebe hrůzou se plazila lesní cestou, následovaná Velitelem a Němým, kteří se jí marně snažili zvednou na nohy, aby pak také klesli na kolena.

Záviš na Jolanu marně volal, aby pak schoval berlu do mnohorozměrného prostoru. V jednu chvíli upadl a komorná Lištička mu pomáhala na nohy, přitom na něj cosi křičela, pokrytá listím a větvičkami třesoucích se stromů.

„Celkem vzrůšo, co?“ komentovala malá víla záplavu Závišových vzpomínek. „O co všechno jsem přišla, když jsem se narodila jako blbý avatar,“ dodala bez sebemenší známky závisti.

„A co moje paní?“ zeptal se Stínošlápek úzkostlivě. I když se nepodílel na jejich tiché výměně, vytušil, že se stalo něco závažného.

„V pořádku,“ odtušil Záviš vlažně, ale bez velkého přesvědčení. Když se jim podařilo dopotácet do bezpečné jeskyně, Lištička měla skelný pohled a třásla se jako osika.

Pokud je ta komorná Lýdie Krajcarová, nevěřím, že by se chtěla vrátit do Hry, pomyslel si pochmurně. Jemu osobně se adrenalinové vzrušení zamlouvalo, nebo mu alespoň dával přednost před plíživými nástrahami První-Spořitelní.

„Kdy myslíš, že se probudí?“ zeptal se.

„Máme-li soudit podle vás, pak čas strávený ve Hře je dvanáct hodin. Moje paní usnula hodinu a třicet čtyři minut po vás, pane,“ odpověděl Stínošlápek úslužně.

Malá víla jeho předpoklad potvrdila kývnutím.

„Dvanáct hodin? Hráč zůstává na dvanáct hodin mimo?“ ujistil se Záviš.

„Vypadá to tak,“ odpověděla malá víla. „Teoreticky bych mohla odpojit NT-vysílač, kdybych vás chtěla dostat ven - ale to bych navrhovala jako hodně nouzové řešení.“

„Proč?“

Malá víla vytvořila promítací plátno, na kterém se objevil rozšklebený úsměv mentálně zaostalého dítěte. Šlo o video z populární streamovací služby a titulek zněl:

Zkuste se nesmát! Šestnáct dementů k popukání! Sdílejte a lajkujte!

„Chtěl byste ke svému hravému kousání přidat roztomilé slintání a žvatlaní?“ zeptala se malá víla sladce.

„Odpojení NT-vysílače vám může uvařit mozek, pane,“ dodal Stínošlápek snaživě.

„Pochybuju, že bychom poznali rozdíl,“ usekla ho malá víla. „Ty se starej o svého majitele. Šípkové Růžence vypršel čas.“

A opravdu, Lýdie se probouzela a se zmateným výrazem se rozhlížela po okolí, zatímco si protahovala ztuhlé končetiny. Záviš ji pozoroval a doufal, že stejně jako on, i ona bude vnímat, co se stalo ve Hře, jako doznívající sen.

„Jsem zpátky,“ promluvila Lýdie a roztřásla se šokem.

Jak se dalo čekat? pomyslel si Záviš. Ta se do Hry nevrátí. Pokud stříbrná reaguje takto, jakou šanci má Medard a ta děcka?

„Pane Velehradský, dlužím vám omluvu.“

Udiveně se na ni zadíval.

„Omluvu?“

„Chovala jsem se nevhodně,“ vysvětlila Lýdie. „Zachránil jste mi život a já…“

„Aha, tuhle omluvu,“ zasmál se Záviš. „Obecně si nevážím důvěřivých hlupáků. Nemáte za co se omlouvat. Jak se cítíte, hm, Lištičko? Byla jste to vy, že ano?“

„Ještěr?“ zahleděla se na něj, aniž by opětovala úsměv. „Pletete se, já nejsem Lištička.“

„Cože? Jak potom…?“

Jestliže Lýdie nebyla Lištička, jak mohla vědět o Ještěrovi?

„Lištička je ta druhá,“ vysvětlila Lýdie. „Celou dobu jsme byly dvě. Přišlo mi, že jsem obsadila cizí tělo. Dejte si prosím na ni pozor,“ řekla naléhavě. „Lištička je nebezpečná.“

„Všiml jsem si,“ podotkl Záviš suše. „Místy jste mne překvapila.“

„Já ne,“ odvětila Lýdie trpce. „Ta druhá možná. Já si připadala jako přebytečná koule na noze.“

Vstala a odešla do koupelny, přitom se česala kartáčem, který vytáhla z poničeného kufru. Samozřejmost, s jakou si našla cestu, Záviše popudila, stejně jako snášející se vlasy, které kontrastovaly s tmavým kobercem a které jako rudá niť označovaly, kudy prošla.

Nevítaný vetřelec!

„Chcete snídani?“ zeptal se, rozhodnutý, že na ni nebude tlačit.

„Děkuji. Budu muset do práce,“ vzdychla si, když jedla míchaná vejce. „Po všem, co se stalo, se nic nezměnilo,“ podotkla překvapeně. „Včera jsem se zapřísahala, že nebudu stejná, že se změním - a teď sedím tady a přemýšlím, jak vysvětlím, že smlouvy, které jsem se chystala podepsat, někdo probodal nožem.“

„Hm,“ kývl Záviš lhostejně. „Podáte mi mléko?“

Pokud Lýdie zamýšlela ho zatáhnout do debaty o svém duševním rozpoložení, neměl zájem. Jistě, přemýšlel, mohl bych ji nechat se mi svěřit, získat její důvěru a vytvořit závazek, který by ji stáhl do Hry. Bude ale lepší, když se rozejdeme jako dva cizinci. Alespoň nebudu mít tolik vlasů na podlaze.

Samotného ho překvapovalo, jak ho rozčilují nenápadné stopy její přítomnosti. Ve vzduchu cítil parfém, na který nebyl zvyklý; dokonce i sklenice (tři sklenice!) dokázala přeskládat v pořadí, které ho vyvádělo z míry.

Lýdie ho sledovala, v liščích očích záblesky pobavení smíchané s úzkostí: „Co se chystám říct, nebude snadné,“ ozvala se náhle. „Omlouvám se, ale myslíte, že bych mohla u vás několik dnů přespat?“

„Cože? Proč?“

„Nikdy jsem si nepředstavovala, že muž, kterému tohle nabídnu, bude reagovat takto,“ podotkla s podrážděným úsměvem.

„Nejsem zvyklý na cizí přítomnost,“ vysvětlil Záviš. Proč se zeptala? přemýšlel zmateně. Umí číst řeč těla a musí chápat, jak málo o ni stojím.

„Jsem připravená zaplatit,“ povzdychla si. „Pokud jde o tajemství Asfaltové-Cestovní, jsou všechna vaše.“

„Dobrý pokus,“ ušklíbl se, „ale nemyslím, že jste připravená zradit rodinnou firmu, i kdybych o ni stál. Nenamáhejte se. Můžete tady zůstat bez podmínek.“

Tentokrát byla řada na ni, aby byla překvapená.

„Cože? Proč?“ zeptala se a dodala podezřívavě. „Jsem vám nepříjemná. Ošíváte se, sotva se na mne podíváte.“

Možná očekávala vyjednávání, přemlouvání, pravděpodobně i vydírání, ať už šlo o tajemství otcovy korporace nebo její spoluúčast na Hře.
„Děsí mne, že nemáte žádné podmínky,“ přiznala nakonec a dodala přemýšlivě: „Pokud vám nejde o otcovu korporaci, pak mne chcete ve Hře. Nebo,“ zajíkla se a začervenala se, „prostě chcete mne?“

„Chtít vás?“

Pokud Lýdie takovou možnost vyslovila, co to znamenalo? Pohledná mladá žena, přemítal Záviš, postava jako ze žurnálu, dokonalá pleť, vynikající fyzická kondice, rozvinutá inteligence, přiměřeně nedůvěřivá s atraktivním rodinným zázemím. Ideální manželka pro stříbronose jako já. Hodíme se k sobě věkem, postavou, možná i charakterem.

Nevěřil, že by potkal romantickou známost - a kdyby ji potkal, udělal by všechno proto, aby se jí vyhnul. Lýdie ho jako žena přitahovala, ale ne jako tajemná Gabriela, jejíž přítomnost ho pozoruhodným způsobem rozechvívala.

„Překážíte mi,“ přiznal - a koutkem oka zahlédla, jak malá víla, která spolu se Stínošlápkem pozorně sledovala jejich debatu, si klepe na čelo. „Ale jde o osobní nepohodlí, které dokážu překonat.“

„Zabijte mne někdo!“

Usazená v kulisách kinového sálu s kornoutem popkornu a sklenicí malinové limonády, malá víla vyprskla smíchy a ukázala vztyčený palec. Lýdie, zřejmě na vážkách a méně pobavená, se rozhodla ji napodobit.

„Děkuji, Záviši,“ oslovila ho nesměle křestním jménem.

V té chvíli se rozezněl zvonek nade dveřmi. Záviš zamračeně poručil malé víle, aby se napojila na venkovní kameru.

„Čekáš návštěvu?“ zeptala se Lýdie.

„Nikdy!“ odpověděl, vyvedený z míry, jak hladce přešla na tykání. „Nikdy nečekám návštěvy.“

Footnotes

Když můžu já, můžete i vy!

CRR!

U venkovních dveří stál Medard a netrpělivě mačkal zvonek. I když byl oblečený do saka a pečlivě upravený (jako korporátní zaměstnanec, kterým nebyl), muselo se mu stát něco dramatického, protože ignoroval štěbetající ptáky ve voliéře a choval se jako člověk, pro kterého vlastní bezpečí přestalo hrát roli.

„Přestaň!“ zakřičel Záviš do interkomu. „Přestaň s tím zatraceným zvoněním. Dveře jsou otevřené. Pojď nahoru.“

„Kolega? Zaměstnanec? Zákazník?“ zeptala se zvědavě Lýdie. „Zdá se ve stresu.“

„Přítel.“

„Neumím si představit, že bys mohl mít nějaké,“ poznamenala Lýdie - a Záviše její schopnost číst v něm jako v otevřené knize začínala rozčilovat. Nemá nakonec pravdu? napadlo ho. De fakto, Medard není ničím víc než náhodným známým.

„Přesně tak,“ řekl chladně. „Potkali jsme se u Herního Centra.“

„Aha. Pak chápu, proč je rozrušený. Je to plasťák, že?“

Nebylo těžké pochopit, jak Lýdie uvažuje. Společnost brala plasťáky za neschopné úspěchu - a Hra se ukázala za hranou i pro někoho jako ona. Přesto Záviš nechápal, jak rozeznala Medardův občanský status. Je to jen otázka pozorovacích schopností? pomyslel si. Nebo jsem něco přehlédl?

Ale ať se namáhal sebevíc, ani ve chvíli, kdy Medard vstoupil do bytu, na něm nenašel nic zrazujícího - snad kromě faktu, že Medard nosil známku schovanou za bílou košilí.

„Záviši, já prostě nemůžu pokračovat,“ vyhrkl vousáč zničeně. Pak se zarazil a nevěřícně zíral na snídající ženu.

„Nevěděl jsem, že máš společnost,“ omluvil se. „Ehm, dobré ráno, slečno. Vpadl jsem sem jako velká voda.“

„Dobré ráno, pane,“ odvětila Lýdie a nabídla mu ruku. „Krajcarová Lýdie. Prosím, posaďte se,“ vybídla ho se samozřejmostí paní domu.

„Ta v tom umí chodit,“ ozvala se malá víla nepřátelsky. „Jeden by si myslel, že jí to tady patří.“

Lýdie se začervenala. „Promiň, Záviši. Neuvědomila jsem si, že…“

„V pořádku.“

Nemělo smysl se pozastavovat nad zvyky korporátní princezny, od malička vedené k samozřejmé nadřazenosti. Skromnost či ohleduplnost nepatřily mezi vlastnosti, které by její rodina požadovala za žádoucí.

Svým způsobem si vede, jak se předpokládá, pomyslel si Záviš. Medard se neodváží panikařit, aby si nezadal.

Vousáč, po krátké výměně zdvořilostí, si uvědomil totéž. „Můžeme si promluvit v soukromí?“ obrátil se na Záviše.

To víš, že ne. Nehodlám ti dopřát příležitost se sesypat, pomyslel si Záviš.

„To je zbytečné,“ řekl pak nahlas. „Pokud jde o Hru, s Lýdií jsme domlouvali vzájemnou spolupráci. Považuj ji za partnerku v našem podnikání.“

Postavená před hotovou věc, Lýdie neprotestovala. Alespoň k tomu je pocit nadřazenosti dobrý, pomyslel si Záviš. Ovšem, jak si poradit s druhým extrémem? S pocitem věčného selhání?

„Záviši, já prostě nemůžu pokračovat,“ zopakoval Medard. „Vím, že jsem tě zklamal.“

„Uklidni se,“ zavrčel Záviš a pohrdavě dodal. „Jako bys neměl co ztratit. Jde o tvoji vakcínu, ne o moji.“

„Nebuď takový,“ ozvala se Lýdie a konejšivě mu položila dlaň na rameno. „Jsem si jistá, že každá situace má řešení. Co kdyby nám pan Medard povyprávěl, co se přihodilo.“

„Budiž.“

Oba dva věděli, že důvěrné gesto znamená: Budu hrát s tebou, když ty budeš hrát se mnou.

„Pane Medarde,“ pokračovala Lýdie, „my tušíme, co od Hry čekat. Ale věřte, že každá výzva spolu nese i příležitost. Umím si představit, v jaké jste situaci. Já sama prožívám totéž!“

„Totéž? Opravdu totéž?“ Medard se zmučeně usadil. „Nejsem si jistý. Vsadím se, že jste svobodná.“

„Svobodná?“

Jeho dva posluchači se svorně zamračili.

„O rodinu se bát nemusíte,“ řekla Lýdie nakonec. „Jim žádná monstra neublíží.“

„Monstra? Jaká monstra?“

„Vy jste žádná nepotkal?“

Lýdie se zachvěla, snad při představě, co horšího mohlo ubohého Medarda rozrušit. Popravy? Mučírna? Hrůzy, které se vzpírají přirozenosti?

„Pochopte, jsem ženatý,“ naléhal Medard. „Mám děti. Jsou hranice, za které prostě nemůžu a nechci zajít.“

Hranice, za které nelze zajít? uvažoval Záviš. Jde o kapitoly z lidské historie, o kterých tvrdíme, že jsme je překonali?

Společnost se považovala za civilizovanou, chránila své mladé jakéhokoliv postavení - a jestliže se zbavovala nepotřebných a neužitečných, pak v odloučení nemocnice. Kdo nedosáhl na vakcínu, nezasloužil si zdroje a umíral na následky vlastní neschopnosti. Oficiální filozofie hlásala, že vina leží na občanech.

Victor numquam cedit. Vítěz se nevzdává.

Zábavní průmysl natáčel seriály se svalnatými vikingy, které jejich diváci hltali rozvalení na pohovce. Pokud by je ale měli napodobit, vyzvraceli by střeva.

Stal se Medard ve Hře nájezdníkem? Chtěli po něm, aby vraždil bez rozdílu? Napichoval novorozence na kopí? Vypaloval vesnice? Zmermocnil sotva rozkvetlé panny?

Lýdie dospěla ke stejnému závěru, protože zbledla a rázně odsunula nedojezený talíř.

„Vyprávějte, prosím,“ vybídla jemně Medarda, připravená na nejhorší.

„Nevím, jak začít,“ odpověděl vousáč. „Jsem ženatý muž, chápejte. Má osobní historie, přiznávám, je jedno velké selhání, ale nikdy bych neklesl natolik, abych zradil Lauru. Ona je to nejlepší, co mne v životě potkalo.“

Musí být, pomyslel si Záviš, když snáší takový uzlíček sebemrskačství.

„Mluvil jsem s ní,“ poznamenal. „Udělala na mne dojem. Doufám, že jsi neměl pak problémy.“

„Ne, ne. Naopak, ona miluje nové lidi. Myslím, že se v mojí přítomnosti trochu nudí,“ dodal poctivě.

„Jistě, ale mluvme o Hře. Co se stalo?“

„Když jsem usnul, probudil jsem se v manželské posteli, v luxusní posteli s nebesy. Vedle mne leží žena, krásná žena a chová se důvěrně, velice důvěrně, pokud mi rozumíte. A já, ještě zmatený, jsem ji nechal a ještě hůř - než jsem si uvědomil, co se děje… Víte, to jsem nebyl já, ale nějaká moje část si myslela, že je to moje manželka a že to, k čemu má dojít, je přirozené, takříkajíc zákonné.“

„Ha,“ ozvala se Lýdie a zaryla ostré nehty do Závišova ramene. „Děsíte mne! Virtuální nevěra!“

Medard si její rozpoložení špatně vyložil a pochmurně pokračoval: „A co hůř, i když jsem se vzpamatoval, stále mne cosi nutilo pokračovat. Já… Víte, Laura i já už nejsme nejmladší, věk se na nás podepsal, že ano. Ale tam jsem se cítil plný síly a ta žena - oslnivá kráska. Možná už v mém věku, přes čtyřicet, ale všechno na ní bylo dokonalé, skoro královské. Upřímně, Laura na sebe tolik nedbá, jako bronzák nemá ani prostředky, aby si mohla dovolit kosmetiku stříbrných nebo zlatých, ale ta žena a i já - viděl jsem nás v zrcadle, oba dva úžasní jako zlatonosové. Byl jsem jiný než tady,“ dodal Medard lítostivě a stydlivě dodal: „Najednou mne napadlo, že se nechci nikdy vrátit do svého těla. Zapomenout na svou mizernou existenci a zůstat tam navěky… Jsem sám sobě odporný!“ vykřikl. „Jsem hnusný zrádce! Raději chcípnu na VIUR, než podlehnout pokušení. Hra není pro mne. Musíš mne, Záviši, pochopit.“

„Ten bastard,“ procedila Lýdie mezi zuby a Záviš vykřikl bolestí, jak se mu její nehty zaryly pod kůži. „Postel s nebesy? Manželka? Věřil bys tomu?“

„Máte pravdu, slečno,“ pokýval Medard hlavou. „Máte mne plné právo odsoudit.“

„Odsoudit? No jistě, co jiného?“ zasyčela Lýdie rozzlobeně. „Když si pomyslím, že jsem na vás plýtvala soucitem.“

„Rozumím.“

„Ani náhodou nerozumíte. Víte, čím jsme prošli my? Chtěli mne zabít. Já zabila člověka. Honil mne mamut veliký jako dům. A vy tady pláčete nad manželskou postelí!“

„Mamut velký jako dům? Zabít?“

Poněkud těžkopádně vousáč začínal chápat, že příčina Lýdiina rozhořčení leží jinde. Vzápětí se na něho sesypala lavina.

„Člověk se nestačí divit,“ burácela Lýdie, „jak málo stačí, aby někdo rezignoval na záchranu života, když nebezpečí představuje malý mikroskopický virus, notabene takový, který udeří náhodně. Někteří plasťáci žijí do padesátky a někteří i déle, klidně i třicet let po poslední vakcinaci. Jsou dokonce takoví, kteří na VIUR nevěří, protože vyhráli v desetiprocentní loterii a jsou imunní. Ale statistiky říkají, že sedmdesát procent plasťáků umírají pět až deset let po posledním očkování.“

„Slečno Krajcarová,“ protestoval Medard, „já ta čísla znám. Pracoval jsem pro korporace.“

„A ejhle,“ nenechala se rušit Lýdie, „tady máme exemplář trouby, který se odhodlal nechat ženu a děti napospas téhle prašivé společnosti, protože nedokáže překousnout, že by musel postoupit tête-à-tête s virtuální postavou, s množinou jedniček a nul.“

„Virtuální postavou? Ujišťuji vás, že na ní nebylo nic virtuálního. Byla velice hmatatelná. A nešlo o žádné tetatet, ať už myslíte cokoliv, ale o plnou invazi do jejích, ehm, intimních partií.“

„Kdykoliv bych se s vámi vyměnila,“ ujistila ho. „Včera mi hrozila invaze nože a večer se mnou hodlaly laškovat šípy. Velmi intimně! Pak nás měl rozdupat mamut.“

Aby znázornila situaci, Lýdie vstala a šlapala na hustém koberci.

„Zdá se mi,“ pokračovala, „že by vám prospělo skutečné ohrožení - pak byste si vážil toho, co máte. Berte to zkrátka tak, že budete ve Hře pokračovat. Když můžu já, můžete i vy.“

Jakmile tirádu zakončila svou oslnivou logickou figurou, Lýdie nedala prostor Medardovi, ohromenému po konečky prstů, k sebeobraně a odešla do šatny, kde se začala obouvat.

„Čas jít do práce,“ oznámila rázně, otevřela dveře a zarazila se. Záviše napadlo, že rozhořčenou amazonku šokoval obraz, který jí ukázalo nástěnné zrcadlo. V divokém rozvášnění si pocuchala účes a kabát saka si zapnula ob jeden knoflík.

Ale přesto nepodnikla pokus o nápravu.

„Jsme partneři?“ obrátila se spíše na Záviše než na Medarda.

„Zdá se.“

„V tom případě,“ zaváhala, „co tahle malá procházka, mí noví společníci?“

A i slepý by poznal, že Lýdie, navzdory své sebevědomé proklamaci, má strach vyrazit do ulic sama.

Footnotes

Můžeme mluvit v soukromí?

Jsem stříbronos na dně žebříčku. Jsem selhání v očích svých a svého otce. Jen hlupák by o mne stál.

Lýdiiny myšlenky byly černé jako noc. Nedivila se Medardovi, že nechce zpátky do Hry. Kdyby jeho důvody nebyly tak směšné, byla by s ním sympatizovala. Nevěra. Hrátky ve virtuální realitě. V kterém století žijeme? Na druhou stranu, neplatilo totéž i pro ni? Smrt ve virtuální realitě? No a co? Obojí není skutečné…

Jaké měla právo Medardovi kázat? Z pozice stříbronose? Cokoliv byla, byla díky otci. Oproti ní, i přes své chyby, Xantipa Millerová se vypracovala jako poslušná a výkonná Alfrédova asistentka. Nad ni se pak řadili nezávislí agenti, kteří dosáhli maxima toho, co jim společnost dovolila.

Stříbrní jako Záviš Velehradský nevydrželi dlouho, ale nikdo jim nemohl upřít, že stojí vrcholu. Vykročit mezi zlaté pro ně bylo nemožné, protože jejich cesta se podobala plavbě proti proudu - sotva na okamžik polevili, neúprosná masa je strhla zpátky.

A Záviše odnáší proud, uvědomila si, když poslouchala, jak dva její noví společníci hovoří. Žádný stříbronos, hodný svého jména, by neměl čas lelkovat po ulici - pod záminkou ochrany dámy v nesnázích. Jeden z důvodů, proč mne doprovází, je ten, že nehledá zákazníky. Už odchází ze scény.

Ale na rozdíl ode mne, napadlo ji uštěpačně, odchází stylově, zatímco já se kutálím jako klubko úzkosti, od ničeho k ničemu. Jaký smysl má pohrdat společností, když lpím na postavení zuby nehty?

Důkaz vlastní závislosti našla ve své kanceláři, sotva jejich trojice dorazila do budovy, kterou kdysi vznešeně pojmenovala jako Institut pro pokročilé stavební technologie.

Nebylo velkým tajemstvím, že za ústavem stála korporace jejího otce a že ústav vznikl jako dočasné útočiště pro akademicky orientovanou dceru - dokud se ta nebude cítit dostatečně motivovaná, aby vstoupila do báječného světa korporací.

Ovšem, můj čas se také krátí, pomyslela si Lýdie. Přes méně zjevné náznaky až po netrpělivé připomínky, Alfréd Krajcar starší stupňoval tlak, možná až po krajní prostředky jako útok pouličních rabiátů.

Nyní na ni čekal Jeremiáš Koucký, šéf právního oddělení Asfaltové-Cestovní, momentálně ten, kterého její otec označoval jako svou pravou ruku.

Klidný jako voda, Koucký si dávno osvojil neuspěchaný šarm úspěšného muže, který nemusí předstírat zaneprázdnění, protože jeho důležitost se rozumí sama sebou.

Sotva však vešla, doprovázená Závišem (Medard se přirozeně nepočítal), jeho řeč těla naznačila mírné překvapení a nesouhlasný šok.

Takže ví, kdo je Záviš a kde jsem strávila noc, povzdechla si. Spolčit se s potížistou, bez ohledy na důvody, se rovnalo vyhlášení zrady.

„Počítám, Jeremiáši,“ prohlásila a pozorně právníka sledovala, „že tě otec poslal, vzhledem k včerejším událostem, abys ověřil, že jsem v pořádku.“

Přečíst Kouckého nebylo snadné. Díky své profesi uměl zachovat pokerovou tvář - navíc věděl o jejích schopnostech. Tentokrát ho ale zradilo tělo stříbrného, pečlivě živené supertonickými nápoji. Minimální množství tuku pod kůži nedokázalo zakrýt napětí ve svalech, jemné chvění sevřených čelistí a strnulost paží.

„Ano, přesně tak,“ prohlásil.

„Přesně tak?“ zeptala se Lýdie důrazně.

Koucký si uvědomil, že spadl do pasti. Kdyby otec měl o Lýdii starost, pokusil by se ji kontaktovat okamžitě. Jestliže se neobtěžoval, pak mohla předpokládat, že nešlo o výjimečnou událost, ale o důraznou připomínku s kalkulovaným rizikem.

„Jeho starostlivost mne dojímá,“ řekla plochým tónem. „Prosím, vyřiď otci, že jsem v pořádku.“

Ukázala na Záviše, který zaujatě zkoumal exempláře vystavené v prosklených vitrínách. „Pan Velehradský se o mne postaral.“

„To je chvályhodné.“

Kouckého nezájem druhého muže dráždil, proto k němu přistoupil a napřáhl ruku s přátelským úsměvem. „Zdá se, pane, že vám naše Asfaltová-Cestovní dluží.“

„Za málo,“ odvětil Záviš nonšalantně. „Jako lidé máme povinnost si pomáhat.“

Ta slova se vznášela ve vzduchu s podivnou nepatřičností. Mezilidskou vzájemnost nechala společnost ve sklepech historie. Individualismus zůstával její nejvyšší modlou.

I hlupák by pochopil, co Záviš naznačuje. Moje hodnoty se od vašich liší. Přeloženo: Nemáme společné zájmy.

„Ovšem,“ pokračoval Koucký, „někdy mají lidé různé motivy. Musíme být opatrní.“

Lýdie se zamračila.

Naznačuje, že Záviš může mít postranní úmysly? A možná také, že si na něj mám dát pozor. Jako bych byla malá holka!

„Osobně jsem ráda,“ prohlásila, „že existují lidé, o které se lze opřít. Od mnohých nečekám nic dobrého.“

„Možná jde o pouhé nedorozumění,“ navrhl Koucký, užaslý, že se staví proti autoritě otce, když mu došlo, kdo jsou ti mnozí.

„Některá nedorozumění vedou k nešťastným následkům,“ odsekla Lýdie. „Jsou hranice, za které bychom neměli zacházet, zejména když jde o nože.“

Přeloženo: Co se mne týká, zašli jste příliš daleko.

Koucký se rozhodl změnit téma.

„Slyšel jsem, že ty nože měly vosí masky,“ nadhodil.

„Kamufláž. Jsem si jistá, že zadavatel nečekal takovou míru kreativity od pouličních rabiátů.“

„Vyšetřování bohužel uvázlo na mrtvém bodě,“ podotknul Koucký a dodal s pohledem upřeným na Záviše. „Spolupracujeme s policií, abychom zjistili, kdo za útoky stojí.“

Pěkný výpad. A oficiální verze pro zbytek rodiny zní: Není náhodou, že se na místě objevil potížista.

„Nějaký nekompetentní břídil,“ usmála se Lýdie. „Ti tři hlupáci si hráli na mafii. Nechtěla bych být v kůži zadavatele. Co myslíš, Záviši?“

„Nedělal bych si starosti. Jsem si jistý, že mafie má způsoby, jak se dozvědět pravdu. Už jsem pár takových případů zažil.“

„Opravdu?“

„Jistě. V mém oboru musím předpokládat reakce všech zúčastněných. Pokud může, mafie operuje na hraně zákona, ne za hranou. A kdyby chtěli zabít stříbronose, nebudou nosit vosí masky. Takovou reklamu nepotřebují.“

Koucký znatelně zbledl. Lýdie s překvapením zjistila, že jeho strach se jí zamlouvá. Navíc získala alibi, které potřebovala. Pokud útok objednal otec, pak mohla existovat možnost, že se Závišem nespolupracuje na potopení Asfaltové-Cestovní.

Ne že by to cokoliv znamenalo, uvědomila si. V takových případech existuje presumpce viny. Nyní přijde úder.

„Přicházím se špatnými zprávami,“ pokračoval Koucký, sotva se vzpamatoval. „Je mi líto, slečno Lýdie. Můžeme mluvit v soukromí?“

„Prosím, Jeremiáši. Nač tajnosti?“

Poslední věc, po které toužila, bylo zůstat s Kouckým o samotě. Jejich rozhovor by se stal více otevřeným a méně příjemným.

„Nech mne hádat,“ pokračovala rychle. „Chystáte se ukončit spolupráci s mým ústavem. Neměli byste raději kontaktovat univerzitu?“

„To se stane. Ale považovali jsme za vhodné vás upozornit předem, slečno Lýdie. V dalším období bude univerzita možná chtít změnit personální uspořádání.“

Čili přicházím o místo, uvědomila si Lýdie. Konečně se stalo, co se stát muselo. Moje hraní na nezávislou končí. Zbývají mi nanejvýš dva měsíce času.

„Chápu,“ vzdychla si. „Nu, jestli to je vše, Jeremiáši, považuj mne za upozorněnou.“

Koucký zamrkal. Možná čekal její obvyklou obhajobu, ve které dokazovala, že ústav a otcova korporace si mají co nabídnout.

„Přišel jsem, abychom probrali vaši budoucnost,“ pronesl důstojně. „Jak se říká, každý problém je i příležitost.“

„Jsem jedno ucho.“

„Znovu opakuji, že bychom měli naše záležitosti řešit v soukromí.“

Po této narážce se Medard chystal opustit místnost, ale Záviš vykročil opačným směrem - jako tichá podpora, kterou v té chvíli potřebovala.

„Oč jde,“ zopakovala klidně. „Pana Velehradského a Mechového si nevšímej, Jeremiáši.“

„Můžete nás považovat za osobního strážce,“ dodal Záviš s ušklíbnutím. „Chovejte se, jako bychom neexistovali, pane Koucký. Cokoliv zazní, jako bychom neslyšeli… Medarde, vrať se. Nikdy nemůžeme vědět, kdo a kde na naši společnici zaútočí. Vždy ve střehu.“

Lýdie přičetla Medardovi k dobru, že přes nesouhlasný pohled Kouckého nezaváhal a postavil se po jejím boku. Jeho tělo vyjadřovalo přesvědčení, že by byl raději jinde, ale přesto se vrátil.

Odhodlání zachovat se správně bez ohledu na následky, uvažovala. To je ta kvalita, kterou v něm Záviš objevil?

„Musíš mne omluvit, Jeremiáši,“ vybídla Kouckého. „Po včerejšku nerada zůstávám sama.“

„Byla byste se mnou.“

„Ovšem,“ usmála se. „O důvod víc.“

„Prosím? Nechcete snad naznačit, že já…“

V delikátně utnuté větě zazněl ublížený nesouhlas.

„Pokud někdo míří na naši korporaci, nemůžeme vyloučit, že ty jsi další na řadě,“ vysvětlila nahlas. Ano, chci naznačit, Jeremiáši. A jsem ráda, že si rozumíme, dodala v duchu.

„Jsme tu pro vás gratis, pane Koucký,“ mrkl na právníka Záviš. „Sotva se objeví hrozba, zlikvidujeme ji. Nechci se chlubit, ale to je v zásadě náš popis práce.“

„Já vím, jaký je váš popis práce, pane Velehradský,“ odsekl Koucký. „Sotva se mi můžete divit, že se jako představitel korporace cítím nesvůj ve vaší společnosti.“

„Korporace? Asfaltová-Cestovní?“ zatvářil se Záviš překvapeně. „Kolem a kolem, chápu, že při troše dobré vůle splňujete kritéria. Bez urážky, kamaráde, ale většina z mých zákazníků by vás počítala mezi trochu větší soukromé firmy. Takovou pěchotu v korporátním světě.“

Lýdie se málem zakuckala. Pěchota! Tohle kdyby slyšel otec! Bylo ale pravdou, že za neoficiální měřítko úspěšnosti korporace se považovalo množství zlatonosů, které dokázala organizace vytvořit a podporovat.

Asfaltová-Cestovní měla pouze dva zlaté občany, jejího otce a jejího nevlastního bratra. A její bratr se stal zlatým s notnou dávkou štěstí - a bylo otázkou, zda mu jeho postavení vydrží do dalšího období.

První-Spořitelní, díky které získal Záviš svou pověst, se počítala mezi střední korporátní třídu, přičemž mezi její podílníky patřilo téměř sto zlatých, většina z nich ze zahraničí.

Přesto Lýdii takové hodnocení mrzelo.

„Otec vybudoval společnost svépomocí,“ ozvala se ublíženě. „Od svého založení stále rosteme.“

Rosteme? uvědomila si vzápětí. Od kdy se počítám za součást ansámblu?

Kouckého její přeřeknutí potěšilo. „Ano, rosteme,“ přikývl spokojeně. „A nyní se nám otevírá příležitost k dalšímu růstu. Slečno Lýdie, opravdu musím trvat na rozhovoru v soukromí. Jde o zákonný požadavek. O čem se chystám hovořit se týká Hry. A jak sama víte, informace týkající se Hry nelze sdílet s lidmi, kteří nejsou Hráči. Proto pan Velehradský a jeho přítel musí opustit místnost.“

Footnotes

Jedna chyba za druhou!

„Nač ještě čekáte?“

Kouckého hlas vyjadřoval notnou dávku nadřazené netrpělivosti. Zdálo se ale, že nic nedokáže přimět Záviše a Medarda, aby opustili Lýdii.

„Znovu opakuji,“ řekl důrazně Koucký, „že můj rozhovor se slečnou Lýdií podléhá utajení, které vyžaduje zákon o Hře. Skutečnost, že s vámi sdílím tuto informaci, vás může dostat do potíží.“

„My vás nenutili se svěřovat,“ opáčil Záviš suše a pokračoval. „Ale klídek, kamaráde. Nevím, jak moc plavete vy v maléru, ale my tři jsme bona fide Hráči. Klidně si pusťte pusu na špacír.“

Těžko soudit, zda Kouckého ohromila více Závišovo pepická důvěrnost nebo jeho nenadálé tvrzení. V každém případě ztratil sebeovládání a zůstal zírat s pokleslou čelistí.

„Cože jste?“

„Slyšel jste dobře. Chcete mne snad urazit, když naznačujete, že nejsem schopný se dostat do Hry?“

Závišův hlas získal ostří, které Medarda vyděsilo. Panenko skákavá, pomyslel si, na tohle nejsem stavěný.

Jeho poklidný život se od základu změnil, náhle plul na vlnách dobrodružství a intrik. I jeho virtuální nevěra bledla ve srovnání s tím, čím procházel nyní. Být ve společnosti tří stříbrných bylo něco, co si neuměl představit ani v nejodvážnějších snech - a nyní zjišťoval, že není, o co stát.

Když poprvé Záviše potkal, nechápal, jak někdo, kdo se městem toulá v levném sepraném oblečení, mohl kdy dosáhnout na stříbrnou známku. Později, po duelu s Xantipou Millerovou, si poopravil mínění, ale přesto měl Záviše za výjimku, která potvrzuje pravidlo.

Neškodný stříbronos? Nebyl jsem trochu naivní?

I Jeremiáš Koucký, korporátní právník, čili postava, která v bronzácích a plasťácích budila hrůzu a děs, panikařil, když pochopil, že Záviš chce vyprovokovat duel.

„Samozřejmě nezpochybňuji vaše schopnosti, pane Velehradský,“ řekl rychle. „Jen je překvapivé najít tolik Hráčů pohromadě. Ale i tak,“ pokračoval váhavě, „musím vaše tvrzení ověřit. Jde o zákonný požadavek, prosím, nikoliv o projev nedůvěry. Kdyby se ukázalo,“ kývl hlavou směrem k Medardovi, jakožto nejméně nebezpečnému tvorovi v místnosti, „že pan Mechový vyslechl informace o Hře, ke kterým by neměl mít přístup, ocitli bychom se já i on v prekérní pozici.“

Na mne se neohlížejte! úpěl v duchu Medard. Stačí říct a zmizím jako pára nad hrnce.

Jediné, co mu bránilo podlehnout Kouckého tlaku, byl Závišův příkaz a Lýdiin uznalý pohled.

Tady jde mých pět minut slávy, pomyslel si trpce a rozpačitě sáhl pro svůj plastový identifikátor, aby ho podal právníkovi.

„Prosím, pane.“

Jako dokonalý profesionál, Koucký nezdvihl obočí a ani pohrdavě nekomentoval plastové provedení známky. Naopak, sotva dokončil skenování, uznale hvízdl a poznamenal: „Klobouk dolů, pane Mechový, klobouk dolů. Důvěrně mohu prozradit, že v této náborové kampaní se do Hry dostalo minimum občanů vaší kategorie. Musíte být výjimečný.“

„Já…“

Medard si zahanbeně vzpomněl, jak utekl z Herního Centra a jak se hroutil v Závišově bytě.

„Přirozeně, že je výjimečný,“ ozvala se chladně Lýdie a sundala svoji známku z krku. „Nebo si myslíš, že sbírám náhodné plasťáky na ulici?“

To zabolelo, pomyslel si Medard. Kolem a kolem, nejsem opravdu nic víc než náhodný plasťák sebraný na ulici.

„Vždycky jsem uznával vaše schopnosti, slečno Lýdie,“ pospíšil si Koucký s odpovědí. „Prosím, tady máte svou známku. Váš otec bude nadšený, že jste uvnitř Hry. Ne všichni měli to štěstí.“

Moje Laura vždycky říká, že nerozumím světu, vzdechl si Medard. A měla pravdu. Takový patolízal!

Kdyby se ho někdo zeptal, kdo je v místnosti největší zvíře, byl by ukázal na právníka. Ukazovalo se ale, že ten zde stojí na nejnižší příčce. Kdo je tahle Lýdie Krajcarová? Opravdu je to korporátní princezna?

Medard slýchával o korporátních dědicích jen nejhorší, ale Lýdie mu připadala obyčejná - možná kompetentní, ale nevystupující z řady.

„Tak,“ prohlásil Koucký. „Formality máme za sebou. Abych se zbytečně neopakoval, slečno Lýdie, nebudu naléhat na soukromý rozhovor.“

„Děkuji, Jeremiáši.“

„Ale musím podotknout, že se dotknu i rodinných záležitostí. Zvažte tedy, zda svým přátelům důvěřujete. Počítejte, že váš otec se dozví veškeré podrobnosti.“

Ano, prosím, pomyslel si Medard odevzdaně. Napráskejte mne zlatonosovi. Bude určitě rád, že se jeho dceruška zahazuje s plasťákem.

Na druhou stranu, Záviše nechaly zastřené hrozby klidným. „Pokud jde o Hru,“ opáčil klidně, „naši skupinu zastupuji já. Rodinné záležitosti prosím vynechejte, nebo omezte na bezpečnou mez.“

„Chcete říct, že s vámi jednám jako s právnickou osobou?“

„De facto, ne de iure. Stojíme na začátku. Musíme uzavřít jednání, které se týkají dalších podílníků.“

„Je to tak?“ zeptal se Koucký Lýdie. Ta kývla, i když poněkud zaraženě.

Další podílníci? uvažoval Medard. *Já, Lýdie a kdo dál?“ Vzpomněl si na Světlanu, Juraje a Gabrielu.Copak chce dostat do Hry i ty děti? Zbláznil se?

„Velmi dobře,“ poznamenal Koucký obdivně. „Málokdo by reagoval tak rychle. O to jednodušší bude moje úloha. Slečno Lýdie, mohu předpokládat, že se nevzdáte svého nástupnického práva v Asfaltové-Cestovní?“

„Jistěže ne,“ odpověděla Lýdie opatrně. „Záleží na podmínkách, které stanoví otec. Stále chce, aby jeho nástupce získal zlatý občanský status?“

„Na tom se nic nezměnilo.“

„Pak je mu těžké vyhovět. A ty to dobře víš, Jeremiáši. I kdyby mi otec svěřil jednu z našich poboček, nemám valnou naději.“

„Mladý pan Alfréd to dokázal.“

„Otec vždycky tvrdí, že stát se zlatonosem je těžké, zůstat jím ještě těžší. Blíží se uzávěrka. Jaké myslíš, že bude skóre po ní?“

„Vyhlídky nejsou optimistické,“ připustil Koucký. „Ale tady přichází vaše šance, slečno Lýdie.“

„Mluvíme o Hře?“

„Vidím, že si rozumíme.“

„Ale proč?“

„Protože Hra je příležitost. Nesmíte se zlobit, že nepovím víc, ale zaplatili jsme nekřesťanskou sumu za informace, které nejsou veřejné. Jestliže trváte na vstupu do Hry se svými společníky, nemůžu je sdílet.“

„Je-li to tak, jak mám soutěžit o korporátní podíl? Do společnosti s panem Velehradským, Mechovým, a, ehm, dalšími hodlám vstoupit jako soukromá osoba.“

„To není nezbytně špatný nápad,“ usmál se Koucký. „Jedinou výhodu, kterou mají ostatní proti vám, jsou právě ty informace. Ale jsem si jistý, že pan Velehradský najde způsob, jak informační embargo obejít.“

Když se Lýdie podívala zvědavě na Záviše, ten mlčky přikývl, sebejistý do takové míry, že Medarda zamrazilo. Neříkejte mi, že jsem se stal součástí většího plánu, pomyslel si. Dostal mne Záviš do pasti, když mi daroval ty peníze? Mám vůbec možnost vystoupit?

„Povězte nám, co můžete, pane Koucký,“ ozval se Záviš. „Nikdo mne nikdy neobvinil z nevděku. A pokud nevěříte mně, pak můžete věřit Lýdii.“

„Za normálních okolností ano. Ale pokud jde o vás, musím být ostražitý. Nic osobního, prosím. Ale vaše profese mne přivádí do rozpaků. Můžete mít dát písemnou záruku, že Asfaltová-Cestovní není váš cíl?“

Záviš ale nepospíchal s odpovědí. I Lydie se na něj zmateně podívala. Cíl? Profese? pomyslel si Medard. Nikdy jsem se nezeptal, čím se Záviš živí. Jedna chyba za druhou.

„Mohu se zaručit, že proti vaší korporaci nepodnikám žádné akce,“ řekl Záviš rozvážně. „Ale ve chvíli, kdy ohrozíte mé zájmy, včetně zájmů či zdraví mých společníků, se situace mění.“

„To bych mohl přijmout,“ přikývl právník s úlevou.

Medard si všiml, že jednání, které původně mělo být o Lýdii Krajcarové, se změnilo v dohodu mezi dvěma právními entitami, z nichž jedna zastupovala i jeho maličkost. Čeho či v čem jsem podílník?

Stal jsem se součástí něčeho, ani nevím čeho, pokračoval bojácně. Ráno jsem váhal nad propastí a najednou padám, aniž bych věděl proč a jak.

„Počkejte!“ vykřikl prudce.

„Ano, Medarde?“ optal se klidně Záviš.

Mám právo na otázky, pomyslel si Medard. Mám právo odmítnout. Mám právo na připomínky. Nesmím mlčet!

„Počkejte,“ zopakoval a náhle si uvědomil, že neví, jak dál. Protestovat? Proti čemu? Že jsem dostal šanci změnit svůj zpackaný život?

Přešel tedy k velkému francouzskému oknu, do kterého se opíralo polední slunce, a otevřel ho dokořán. „Mnohem lepší,“ pochválil se, aby zakryl nesmyslnost svého snažení. „Prosím, pokračujte.“

„Děkuji, Medarde,“ ozvala se Lýdie a chápavě na něj kývla. „Také mi začínalo být horko.“

Až do té chvíle všichni stáli. Nyní je Lýdie zavedla do zasedací místnosti, kde se posadili ke skleněnému jednacímu stolu. Byla to podlouhlá místnost, zdobená úspěchy ústavu a jmény spolupracujících akademiků.

„Pokud jde o Hru,“ Koucký spokojeně uložil podepsanou smlouvu a poslal Závišovi kopii, „jistě je nám všem jasné, že nejde o žádné virtuální radovánky.“

„Naprosto,“ ucedila Lydie a mrkla na Medarda, který se začervenal.

„Nejde o nic pro slabé povahy,“ dodal Koucký a nalil si minerálku. Medard si všiml, že se mu klepe ruka.

„Vy jste také ve Hře?“ vyhrkl.

„Bohužel… Chci říct bohudík,“ opravil se právník se slabým úsměvem. „Jinak bych s vámi nemohl vést tento rozhovor. Skutečně vás obdivuji, pane Mechový. Někteří se nervově zhroutili po prvním návštěvě, ale vy… Bez urážky, ale člověk nechápe, jak jste mohl skončit jako plasťák. Muž s vaším potenciálem.“

Nervově zhroutil? Mluví snad o sobě? Klepe se jako osika, sotva o tom začal, napadlo Medarda, když pochopil, že se nestal obětí nejapné ironie. Co přesně se ve Hře lidem děje? Určitě nejde jen o manželskou nevěru.

Najednou si připadal jako podvodník a chápal, proč Lýdie Krajcarová jeho zkušenost odbyla tak stroze.

Footnotes

Mám se chovat jako záletník?

Po dlouhé a vyčerpávající schůzce, ve které zazněla řada nejasných náznaků, mlhavých výhrůžek a motivačních pobídek, určených zejména pro Lýdii, Záviš s Medardem opustili ústav i areál univerzity, o nic moudřejší, než byli ráno.

Záviš odcházel s dojmem, že Asfaltová-Cestovní své informátory bohatě přeplatila - nebo Koucký dokázal nevědomost výborně předstírat.

Když mluvil o vytěžení Hry, zdálo se, že právník nemá tušení, co těžit. Když mluvil o prodeji, zdálo se, že netuší, co prodávat. Když mluvil o postupu a vývoji, zdálo se, že neví, kam postupovat a kam se vyvíjet.

Ještě nikdy jsem nepotkal chlapa, který by řekl tak málo v tolika větách, uvažoval Záviš. A také jsem nikdy nepotkal vyděšenějšího člověka.

Kouckého děs se stupňoval s každým slovem. Protože dbal, aby neprozradil nic konkrétního, působil dojmem oběti, která se setkala s plíživým přízrakem, rostoucího s každou zmínkou o Hře.

Nedozvěděli jsme se nic, co bychom už nevěděli, oslovil v myšlenkách malou vílu, která se mu vznášela u hlavy, posazená v tureckém sedu s vodní dýmkou v ruce, zosobnění naprostého pohodlí.

„Ne tak docela,“ opravila ho zmučeně. „Naznačil dost. Ale sledovat vaše myšlenkové pochody je únavná práce. Divím se, že nezapomínáte dýchat, když namáháte mozek. Vsaďte se, že vám během pěti minut dokážu svou intelektuální převahu.“

Jak jinak! vzdychl si Záviš. *Otázka první. Co myslel Koucký těžbou?“

„Paměťové krystaly,“ odsekla malá víla. „Na to jste mohl přijít sám. Co jiného chcete těžit než informace?“

Virtuální materiály nebo předměty? navrhl.

„K čemu by vám asi byly? Uvědomte si, že tady nejde o virtuální svět, ve kterém se plahočí milióny platících zákazníků. Účast ve Hře je minimální. Tady nerozjedete ekonomický model. Navíc, neexistuje žádné rozhraní, které by vám umožnilo s čímkoliv obchodovat.“

Budiž, souhlasil Záviš. Ale paměťové krystaly do našeho světa také nedostanu.

„Jste si jistý?* optala se malá víla samolibě a stáhla před sebe prezentační plochu. „A co je potom tohle?“

Šlo o online obchod Herního Centra, kde se nacházely pouhé tři položky:

Datadisk pro přenos paměťového krystalu - malý

Cena: 1 000 korun

Datadisk pro přenos paměťového krystalu - střední

Cena: 50 000 korun

Datadisk pro přenos paměťového krystalu - velký

Cena: 1 000 000 korun

Pro nákup a prodej kontaktujte svého osobního kurýra.

„Tady máme tu intelektuální převahu,“ zamumlal Záviš znechuceně. „Prostě jsi podváděla.“

„Co prosím?“ ozval se Medard, který mlčky kráčel po jeho boku, ponořený do svých myšlenek.

„Nic, nic,“ mávl Záviš rukou, vděčný za fakt, že vousáč nepoužívá žádné zařízení, které by mu umožnilo vnímat všudepřítomné avatary. „Malá výměna s umělou inteligencí.“

„Opravdu? Děti mne přesvědčují, že bych si měl nějakou koupit.“

„Pokud máš dojem, že máš málo problémů, jdi do toho,“ ucedil Záviš kysele. „A teď mne prosím omluv. Ještě jsem s tou ukecanou pablbkou neskončil.“

„To bylo hnusné,“ ohradila se malá víla.

Ale upřímné, ujistil ji Záviš. Takže tvá oslnivá dedukce je výsledkem brouzdání po internetu? Můžeš mi tedy prozradit, jak mám převést paměťový krystal do datadisku?

„Když jste tak chytrý, určitě si poradíte.“

Takže nevíš. Jak se dalo čekat. Nějaké další brilantní postřehy?

Ale jediné, čeho se Záviš dočkal, bylo uražené mlčení, z čehož si odvodil, že se jeho miniaturní rádce vyčerpal. Tady ji máme! Génius žáka zvláštní školy!

„Výborně,“ povzdechl si nahlas. „Nezbývá než experimentovat. Můžeš kontaktovat našeho bezpohlavního kurýra, číslo tuším 143, a objednat tři malé datadisky? Střední nebudeme riskovat. O velkém za milión ani nemluvě.“

„Jak si přejete, ó vy, který zapomínáte,“ odtušila malá víla, když vítězoslavně dodala. „Váš kurýr má číslo 443, představte si. Kde byste byl, kdybyste mne neměl. Prý génius zvláštní školy!“

Triumf si nevychutnala, protože Medard se poplašeně zastavil a zeptal se. „Milión? O čem se bavíme, Záviši? Já nemám investiční peníze. Ale můžu vrátit ty, které jsi mi půjčil.“

„Peníze jsem ti dal, nepůjčil,“ opravil ho Záviš a pokračoval. „Bavíme se o paměťových krystalech a jak je převést do našeho světa. Kromě času, který si strávil se svou, ehm, druhou manželkou, nenarazil jsi na něco užitečného?“

„Pro všechno svaté, nemluv o ní tak. Kdyby tě Laura slyšela, mohla by si myslet, že jsem bigamista.“

Záviš si vzpomněl na svůj krátký rozhovor s Laurou a její dychtivou touhu dozvědět se cokoliv vzrušujícího. Třeba by ji existence virtuální rivalky pobavila, pomyslel si, ale nahlas nic neřekl.

„Baronka Sylvie je vzdělaná osoba,“ pokračoval Medard rychle. „Nesmíš si představovat nic nemístného.“

„Baronka?“

„To jsem nezmínil? Zdá se, že jsem byl nedávno povýšený na barona z Mechového kopce. Baronku Sylvii, tedy mou povězme virtuální manželku, můj úspěch, zdá se, velmi potěšil. Proto naše ranní tetat - co to vlastně je, Záviši?“

„Tête-à-tête? Důvěrný rozhovor mezi čtyřma očima.“

„Aha,“ vydechl Medard s úlevou, že Lýdie nenaznačovala nic přízemnějšího. „Potom, co jsme si dopovídali, baronka odešla věnovat se svému výzkumu, zatímco já dostal na starost dohlížet na úpravy našeho… Ehm, nebudeš se smát?“

„Povídej.“

„Tak nějak jsem se stal hradním pánem. S mým povýšením jsem dostal na starost hrad a pozemky v okolí. Většinu času jsem strávil čtením smluv a plánů.“

„Gratuluji,“ podotkl suše Záviš, když viděl, s jakou něhou vousáč vzpomíná na své vzácné postavení. Bylo až k nevíře, jak Hra, tolik nesmlouvavá k němu a Lýdii, Medarda rozmazlovala. Ta idyla nebude trvat dlouho, pomyslel si s nepříjemnou předtuchou.

„Řekl jsi, že baronka se věnuje výzkumu. Výzkumu čeho?“

„Přišlo mi, že to jsou čáry a máry. Když jsem se tak vyjádřil, tak se zasmála a řekla, že já jsem svaly a ona mozek.“

„Ta ženská je mi hned sympatická,“ poznamenala malá víla.

„Co jsou u tebe čáry a máry?“ zeptal se Záviš trpělivě.

„Pokusím se, ehm, citovat. Mluvila o přeformátování genotypu a vlivu genetické výbavy na transformaci vnitřního plamene. Poznamenala kapku jedovatě, že na tu otázku mi odpovídá po desáté. A jestli jsem už pochopil, co znamená alespoň první část.“

„Jak já té dámě rozumím!“ zvolala malá víla s pohledem významně upřeným na Záviše. „Má ubohá souputnice v utrpení.“

Jde ve Hře o genetické inženýrství? pomyslel si Záviš. Ale vnitřní plamen? K čemu by mohly být v našem světě informace o genetice, která s ním souvisí?

„Možná byste se toho trouby měl zeptat, jak baronka Sylvie vnitřní plamen definuje,“ napověděla malá víla. „Sotva může čekat, že četba slovníku cizích slov patří k oblíbeným kratochvílím jejího drahého bigamisty.“

Dobrý postřeh, kývl Záviš a zopakoval otázku nahlas.

„Vnitřní plamen? Ta žhavá potvora, co ji člověk cítí pod žebry?“ zeptal se Medard.

„Vidím, že ji znáš,“ přikývl Záviš s úlevou.

Podle Jolany se vnitřní plamen nacházel v každé živé bytosti. Ale pokud Záviš správně pochopil, vnitřní plamen potřeboval rozvíjet a živit, aby z něj byl užitek - a taková kultivace byla náročná na zdroje. Ne každý si ji mohl dovolit.

„Omlouvám se, ale nevím,“ přiznal Medard tónem zkoušeného žáka, který zklamal oblíbeného učitele. „Je mi líto.“

„Ode dneška,“ pronesl Záviš přísně, „věnuj pozornost každé maličkosti. Všechno, co se týká paměťových krystalů a vnitřního plamene si zapamatuj. I kdybys tomu stokrát nerozuměl.“

„Chápu.“

„Jakmile se probudíš, všechno si zapíšeš. Data budeš šifrovat. Dále si zamkneš telefon, aby k němu tvoje manželka nemohla.“

„Ale…“

„Ještě jsem neskončil. Oslovuješ ženu jménem?“

„Samozřejmě.“

„Tak si zvykni na jiný druh oslovení. Miláčku, květinko, cokoliv tě napadne. Jen ne jménem.“

„Ale proč?“

„Nejsem odborník na manželské vztahy, ale myslím by žádnou tvou manželku nepotěšilo, kdybys ji oslovil jménem té druhé.“

Medard se prudce zastavil. „Mám se chovat jako záletník?“

„Budeš se chovat jako zodpovědný společník, který dbá na firemní tajemství.“

„S tou částí o telefonech a šifrování nemám problém,“ vzdychl si Medard. „Ale ta část se jmény mi dělá starosti.“

Vida, kam jsme se posunuli, pomyslel si Záviš uznale. Ráno jsme měli morální dilema, které je nyní, zdá se, pasé. Ani si chudák neuvědomil, že mlčky souhlasí s návratem ke svému Hernímu alter egu.

„Zařiď se, jak uznáš za vhodné,“ pokrčil proto rameny. „Baronka je pro nás příliš důležitá, abychom o ni přišli hloupým přeřeknutím.“

„Ale co Laura?“

„Alespoň ji dopřeješ rozptýlení. Z čeho tě může podezírat, když vedle ní usneš jako špalek? Neříkal jsi, že se poslední dobou nudí?“

Aby ukončil rozhovor, který se mohl snadno zvrtnout nežádoucím směrem, Záviš se pokusil zavolat na číslo, které vylákal z Jakuba Lízala. Byl to jeho třetí pokus. Každý předchozí Světlana rázně odmítla, naštěstí se ale nepokusila neznámé číslo zablokovat.

„Měl jsem chtít i její adresu,“ zavrčel Záviš podrážděně. „Zatracená holka! Copak není zvědavá, kdo jí volá?“

V té chvíli studentka telefon zvedla.

„Ani v nejmenším nejsem zvědavá,“ ozvalo se z reproduktoru zuřivě. „Heleďte, vážený, nemám ponětí, kdo jste a odkud máte moje číslo, ale nemám zájem. Už mi nevolejte!“

„Světlano, tady Záviš Velehradský. Vzpomínáš si na mne?“

Následovalo dlouhé ticho. Na pozadí Záviš slyšel rozhořčený křik a nadávky.

„Moment,“ řekla Světlana ztlumeným hlasem. „Pokusím se najít klidnější místo. V tom, co se právě děje, máte svoje prsty. Čert nám byl dlužen, že jsme vás potkali.“

Footnotes

Lidé věří, čemu chtějí věřit!

Když objednával e-taxi, aby se dostal na adresu, kterou od Světlany dostal, Záviš v duchu blahořečil své šťastné hvězdě. V jeho povaze byla rozhodnost, která neměla co dělat s dobrým srdcem. Pokud se měla Hra stát základem jeho budoucnosti a pokud byl počet Hráčů omezený nejen schopností dostat se do Hry, ale i v ní zůstat, pak byl odhodlaný pohnout nebem i peklem, aby tři studenty získal do svého týmu.

„Co se stalo?“ zeptal se zvědavě Medard, když nastupoval do vozu.

„Vzpomínáš si na ta děcka, které jsme spolu potkali?“

„Ano. Myslíš, že se dostali dovnitř?“

„Nevím. Ale mají potíže.“

„S kým jsi mluvil?“

„S tou blondýnkou, Světlanou.“

„Jaké mají potíže? Neříkej mi…“

Z nevyřčené otázky bylo zřejmé, kam se ubírala Medardova fantazie. Pro čtyřicetiletého rodinného muže zůstávala Světlana a spol dětmi, které je potřeba chránit. Jejich přítomnost ve Hře, s jejími temnými nástrahami, byla nepřijatelná pro konvenční mozek. Sám Záviš předsudky netrpěl, protože jako náctiletý prošel hrůzami, vedle kterých byl přerostlý mamut roztomilým rozptýlením.

Od chvíle, co jsem potkal Gabrielu, pomyslel si, se mi vrací spousta nepříjemných vzpomínek.

„Řekl bych, že jde o rodinné drama,“ podotkl. „Světlana mi něco málo naznačila. V telefonu jsem slyšel hádku.“

„Aha. Ale je moudré se míchat do rodinných záležitostí cizích lidí?“ optal se Medard váhavě.

Žít a nechat žít, pomyslel si Záviš. Medard trpí představou, že když nebude nebude obtěžovat druhé, ti druzí mu oplatí stejnou mincí.

„Ta děcka mají potenciál. Pokud jsou uvnitř, musíme je zajistit jako první.“

„Zajistit?“

Záviš se usmál a poplácal Medarda po rameni.

„Dostat, ulovit, zaháčkovat,“ vysvětlil. „Proč myslíš, že tě Koucký tak vychvaloval? Kdybys nepatřil na stranu Lýdie, sbalil by tě jako pěknou holku.“

„Všiml jsem si, že jsem na něj udělal dojem,“ řekl Medard s kapkou marnivé hrdosti. „Ale ta děcka nesmí do Hry. Ne potom, co jste tam zažili vy dva,“ dodal a sebe skromně vynechal.

Nesmí?

Záviš si vybavil rozhovor se Světlanou. Netrval její otec, že nesmí do Herního Centra?? Proč? V době, kdy se zástupy zoufale snažili dostat dovnitř, Troják starší měl na věc jiný názor. Pokud neměl zákulisní informace, pak jediným vysvětlením zůstávalo, že se stal Hráčem a vůbec se mu nelíbilo, co následovalo.

„Stop! Stop! Zastavit! Okamžitě!“ vykřikl náhle Medard neobvykle rozhodným hlasem a klepal na plastovou zástěnu mezi doprovodným řidičem a sekcí pro pasažéry. Člověk, který neviděl důvod pro tak dramatické zastavení, nereagoval, ale jeho umělá inteligence dupla na brzdy s vehemencí strojvůdce bránícího vlakové katastrofě.

Vpřed vymrštěný Záviš, kterému situace připomněla nácvik přepadení vozidla z dob, kdy sloužil v armádě, se vykutálel z vozu a sledoval okolí, přikrčený za předním kolem.

„Co blázníš?“ zeptal se ho zmateně Medard, když také vyběhl na ulici, vyděšený Závišovou reakcí.

„Já? Ty mi řekni, co se děje.“

„Myslím, že jsem zahlédl Gabrielu Márovou, jak jde po ulici,“ vysvětlil Medard a rozpačitě si prohrabával plnovous. „Možná jsem všechny zbytečně vylekal. Omlouvám se.“

„V pořádku. Naprosto v pořádku… Počkejte tady!“ Záviš křikl na řidiče a vydal se postavou černovlásky, která se zkroušeně ploužila po chodníku a táhla za sebou dva obří kufry.

„Gabrielo! Gabrielo!“

Když se dívka mátožně ohlédla, aby zjistila, kdo na ni volá, Záviš si všiml, že jí po tváři tečou slzy. Podle všeho se oblékala ve spěchu, protože působila neupraveným dojmem, s košilí napůl zastrčenou v kalhotách a rozvázanou tkaničkou na pravé botě.

Ale sotva poznala Záviše, napřímila se a věrná zásadám společnosti, která výbuchy emocí nepřijímala laskavě, předstírala, že se nic nestalo.

„Pane Velehradský,“ zamumlala. „To je ale náhoda.“

„Žádná náhoda,“ ujistil ji Záviš. „Takže tě Trojákovi vykopli? Už žádné předstírání, že budeš milovaná adoptivní dcera?“

„Šla jsem sama, nic jiného jsem nemohla čekat,“ odvětila dívka upjatě. „Paní Trojáková byla u toho, když nám doručovali NT-vysílače a žalovala manželovi. Světlana s Jurajem se ještě hádají s otcem.“

„Máš kam jít?“

„Přemýšlela jsem, že bych zkusila univerzitu. Jsem studentka se stipendiem. Ale koleje budou touhle dobou už plné.“

„Soukromý byt si nemůžeš dovolit?“

„Snad nějakou díru, kde se nás bude mačkat pět v jednom pokoji,“ pokrčila rameny. Pod nonšalantním pózou vystupovala hrůza z budoucnosti.

Je to jen mladá vyděšená holka, uvědomil si Záviš. Není její vina, že se podobá na postavu z mé osobní historie.

„NT-vysílač ti zůstal?“ zeptal se.

„Ano, samozřejmě. Nemohla jsem si dovolit ho tam nechat. Smějte se nebo ne, ale je to má rodinné stříbro. Nic cennějšího u sebe nemám.“

Jaké stříbro? Proč mluví o rodině? Jde o projev nevědomí? Opravdu věřila, že ji Trojákovi adoptují?

„Ani jsme se nepřihlásili,“ pokračovala trpce, „ale pan Troják mne obvinil, že jsem jeho děti vystavila hroznému nebezpečí. Byl vzteky bez sebe.“

„Nevíš proč?“

„Ne. Jen na mne křičel, že mi jasně zakázal se o Hru zajímat. Nemohla jsem mu vysvětlit, že jít do centra byl Světlanin nápad. Stejně by mi nevěřil. Nevěřil dokonce Světlaně, když se mu přiznala a chtěla vzít všechno na sebe. I Juraj mu to dosvědčil.“

„Lidé věří, čemu chtějí věřit,“ poznamenal Záviš, když si všiml, že kromě ublíženého výrazu má Gabriela v sobě cosi zmateného, jako by nedokázala pochopit, že se zuřivý zápal Trojáka staršího nezhroutil pod tíhou argumentů.

„Dej sem ty kufry,“ dodal pak. „Vzadu mám taxíka.“

Ucukla stranou, celá ostražitá.

„Proč byste mi pomáhal?“ zeptala se podezřívavě.

„Třeba jsem další v řadě zájemců o adopci mladé nadané dcery,“ ušklíbl se Záviš. Když si všiml, jak se napnula, jen zavrtěl hlavou.

„Žádný strach, moje malá Gabrielo. Tamhle stojí pan Mechový, vrozený útlocit, který by nikdy nedovolil, abych si z tebe udělal konkubínu. Mám pro tebe obchodní návrh. Chceš ho slyšet?“

„Nejsem v pozici, abych poslouchala obchodní návrhy,“ namítla tiše, ale důrazně. „Pan Troják mi obchodní návrhy dělal každý druhý den. Kdybych je chtěla přijmout, nestála bych s kufry na ulici.“

„Jsi si jistá, že mluvíme o tomtéž?“

„Co můžu vědět? Uniká mi, jak jste mne našel. Sotva mne vyhodí, objevíte se vy. Sledoval jste mne?“

„Vůbec ne! Ale vůbec ne!“

To k nim doklusal Medard, kterému stačilo sto metrů běhu, aby v obličeji zrudl jako řepa. Nyní sotva popadal dech a přerývavě vysvětloval: „Na ulici jsem tě uviděl já. Byli jsme na cestě za Světlanou.“

„Vrozený útlocit dorazil?“ zeptala se Gabriela drobet posměšně. „Jenomže, pane Mechový, vy nemáte důvod spěchat za Světlanou. Proč byste se vy dva měli o ni nebo mne zajímat? Jedno náhodné setkání z nás přátelé neudělá. Proč by zrovna vám měla Světlana volat?“

Záviš mohl celou věc přijatelně vysvětlit, ale rozhodl se, že ustoupí a bude své možné společníky sledovat. Jak se dalo čekat, v souboji mezi těžkopádnou důstojností a ostrým důvtipem měla Gabriela navrch.

To je její slabá stránka, napadlo ho, když poslouchal, jak dívka cupuje Medardovu obhajobu na marné kousky. Je jako má malá víla. Musí vítězit za každou cenu. Sotva se divit, že jí Světlanina matka nechtěla v domě. Kdyby mlčela, dozvěděla by se víc.

Nakonec Medardova neústupná poctivost Gabrielu přesvědčila - i když jí vousáč neuměl dát jediný rozumný důvod, aby tak udělala.

„Takže pouhá náhoda?“ obrátila se váhavě na Záviše.

Dostalo se jí ještěřího ušklíbnutí, které tolik iritovalo Lýdii.

„Neměla bys věřit na náhody,“ Záviš odsekl a popadl její dva kufry. „Jsme tady, abychom ti dali obchodní návrh. Stálo mne dost času, abych vás tři našel, takže nebudu předstírat, že mi tě seslala sama Prozřetelnost.“

„Nepůjdu s vámi,“ zavrčela Gabriela neústupně.

„Samozřejmě, že s námi nepůjdeš. Nastoupíš do taxíku a ten tě zaveze na univerzitu, kde půjdeš do Ústavu pro výzkum pokročilých technologií. Tam se o tebe postará jedna moc milá stříbrná dáma. My půjdeme dál pěšky.“

„Cože?“

„Nemám zájem jen o tebe. Chci i ty druhé dva.“

I když Gabriela neměla Medardův sklon k ukvapeným závěrům, stejně ji jeho prohlášení šokovalo.

„K čemu?“ zeptala se ostře. „Do čeho je chcete zatáhnout? Oni nejsou jako já - sirotci bez zastání. Oni mají rodiče a jejich otec je známá osobnost.“

„Chceš za ně orodovat? Bránit je?“ zeptal se Záviš pobaveně. „Nevím, co si představuješ, ale nechystám se jim ublížit - alespoň ne tak, jak si myslíš.“

„Takže jim ublížíte jinak?“

„Obávám se, že ano. Zeptej se Medarda, jestli mi nevěříš.“

„Je to pravda, pane Mechový?“

Medard se zatvářil, jako by kousl do šťovíku. „Asi bych to neměl říkat,“ zadíval se pátravě na Záviše, „ale ano, ten obchodní návrh obsahuje nebezpečí. Ale také příležitost,“ dodal vítězoslavně, zřejmě osvícený Kouckého slovy, aby pak brilantně završil Lýdiinou douškou: „Když můžu já, můžeš i ty. Jsi mnohem chytřejší než já. Ve Hře se neztratíš.“

„Tím jsi to pokazil,“ napomenul ho Záviš. „O Hře nesmíš mluvit na veřejnosti. Kde máš jistotu, že je Gabriela opravdu uvnitř? Viděl jsi snad její NT-vysílač?“

„Aha. Omlouvám se.“

„Jde o Hru?“ zeptala se Gabriela užasle. „Stopujete nás kvůli pitomé Hře?“

„Sama jsi řekla, že NT-vysílač je tvé rodinné stříbro. Nastal čas ho zpeněžit. Nebo jsi vážně čekala, že tě hodlám adoptovat?

„Už chápu. Proto jste se po duelu nechal tak lehce přesvědčit. Hned mi přišlo, že nejste typ, který by pomáhal z čirého altruismu. Plánoval jste všechno od samého začátku.“

Tentokrát nemluvila rozhořčeně, ale se zjevným obdivem.

„Pleteš se,“ pospíšil si Medard, další oběť chladnokrevné manipulace. „Záviš je dobrý člověk.“

Černovláska mu věnovala napůl pohrdavý, napůl soucitný pohled, kterým naznačoval: „No jistě, ty máš co povídat.“

„Alespoň si rozumíme,“ uzavřel Záviš a ukázal na otevřené dveře vozu. „Nasedneš nebo ne?“

Zaváhala a zeptala se: „Je Hra opravdu tak děsivá, jak tvrdí pan Troják?“

„Ještě horší,“ řekl Záviš bez mrknutí oka. „I stříbrní se do ní nechtějí vrátit.“

„To byl docela laciný trik,“ odtušila Gabriela a nasedla dovnitř. „Doufáte, že jsem naivní nána, která chce světu dokázat, že je lepší než ostatní. Pojedu, ale nic jsem nepodepsala. Tak si nestěžujte, když spláčete nad výdělkem.“

„Jsi báječně bystrá.“

Ke své škodě, napadlo Záviše v duchu.

Sotva zmizela v dálce, pokynul Medardovi, aby ho následoval. „Už nejsme daleko od domu Trojákových. Za pět minut jsme tam.“

„Počkej, počkej. Opravdu to byl trik?“ zeptal se Medard užasle. „Vždyť jsi jí řekl pravdu.“

„Jsem apoštol pravdomluvnosti. Proto je ta holka v pasti. Nic není snadnějšího než přesvědčit člověka, který uvažuje racionálně. Jak myslíš, že se rozhodne?“

„Nemám zdání. Jak?“

Při vzpomínce na Gabrielin shovívavý pohled, Záviš blahořečil nebesům, že je Medard tak dojemně nedůvtipný. Poplácal ho po rameni a pomyslel si: Jako ty, můj drahý příteli. Rozhodne se jako ty a Lýdie. Nikdy jste neměli na výběr.

Footnotes

Ruce pryč, ty starý pokrytče!

Žijí životy cizích, aby zapomněli na ty své. — Míjena Adlofová

Zvuk hádky doléhal až na začátek ulice. Byla to taková ta šťastná rodinná událost, kdy nikdo nedbá na to, co poví sousedé, protože potlačované křivdy, ať už skutečné nebo domnělé, vyplavaly na povrch a každý pospíchal, aby přiložil své polínko do ohně.

A oheň plápolal na všechny strany. Z nějakého důvodu se rodina Trojákova rozhodla, že potřebuje na čerstvý vzduch, takže jejich affaire de famille, jak by řekla Lýdie Krajcarová, se přeměnila na affaire publique, záležitost veřejnou.

Přirozeně, vznešená čtvrť, plná přízemních domů za masivními zdmi, nebyla stavěná, aby sousedům dovolila nahlížet do soukromí ostatním, ale rozruch trval dost dlouho, aby se na místo dostavili i zástupci médií, reprezentovaní třemi reportéry toho špinavého druhu, který se živí fotografováním neslavných momentů slavných.

„Paparazzi?“ udiveně se zastavil Záviš. „Co ti tady dělají?“

Vzápětí se všechno vysvětlilo, když branka dvoru, ze kterého hluk vyházel, se otevřela a na ulici vypochodovala Světlana Trojáková se zamračeným výrazem na tváři a malým elegantním batůžkem na zádech.

Na rozdíl od Gabriely, která své dočasné útočiště opouštěla ve spěchu a rozrušená, její zlatovlasý protiklad si zachoval veškerou majestátnost podrážděné bohyně.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ vyřítil se za ní statný čtyřicátník v žluté rozhalence. Byl to pohledný chlapík, stejně jako Světlana přírodní blondýn, který by působil přitažlivě, kdyby nebyl celý rudý v obličeji - a navzdory přikázání společnosti, bez sebe zlostí.

Sotva chytil Světlanu za zápěstí, ta ho setřásla jako otravného psa: „Ruce pryč,“ vyprskla a ukázala na shromážděné reportéry. „Ruce pryč, ty starý pokrytče! Mysli na svou závratnou kariéru.“

„Tak to prr, mladá dámo!“ nenechal se muž. „Ani se nesnaž naznačovat, že jsem kdy stavěl kariéru nad své děti.“

„Nic takového, drahý papá. Jen chráním tvou dobrou pověst.“ odpověděla Světlana - a podle Záviše upřímně. „Ale ještě na mne sáhneš a popovídám si s těmi milými lidmi o tobě a tvých nedávných zálibách.“

„Zálibách? Jakých zálibách? Nikdy jsem neudělal nic, zač bych se musel stydět.“

„Ach ano, ta trapná věc s Gabrielou,“ odsekla Světlana. „Kdekdo má dnes konkubínu, tak proč adopce, že? Vyhnals ji, protože ti překazila plány.“

„O čem tady žvaníš? Vyhnal jsem ji, protože ohrozila bezpečnost mých dětí. Zradila moji důvěru.“

„Kolikrát ti mám opakovat, že jít tam byl můj nápad. Ona nás varovala, že se budeš vztekat.“

„A kolikrát ti mám já opakovat, že mne nezajímá, čí to byl nápad. Kdyby projevila trochu vděku, zašla by za mnou dřív, než se stala škoda.“

„Proč by zrovna na nás měla donášet? Nalhávej si, co chceš! Jsem si jistá, že dokážeš najít přijatelné vysvětlení. Tamhle máš reportéry, běž se obhájit k nim, pane nevinný a ublížený,“ uťala ho stroze. „Děkuji za všechno a sbohem.“

S těmi slovy se otočila na podpatku a vydala se ulicí nahoru, kde stáli Záviš s Medardem. Reportéři využili příležitost a bezostyšně cvakali fotoaparáty. Dívka si jich nevšímala, ale také kvůli nim nezrychlila krok. Zdálo se, že je na podobnou pozornost zvyklá.

„Kdo je k čertu ten chlap?“ zamumlal Záviš. Bylo mu jasné, že jde o Trojáka staršího, ale nechápal, proč budí takové pozdvižení.

„Má Laura by byla v sedmém nebi!“ vzdechl si Medard. „Počítá se mezi jeho ohromné fanynky. Kdyby tušila, co se tady děje, všeho by nechala a běžela sem. Copak ty jsi nikdy neslyšel o Evženu Trojákovi a Kamile Kousavé? O Kočkách v růžích?

„O čem? O mickách v růžích? Nějaká úchylka?“

„Kočky v růžích jsou seriál, hit letošního roku. Jsou úplně všude. Laura je hltá rok. Myslíš, že by mi podepsal fotku?“

Medard musel svou Lauru milovat, když věřil, že by se za dané situace Evžen Troják věnoval fanouškům. Ale Záviš neztrácel čas marnými úvahami. Místo toho poručil malé víle, aby objednala nové e-taxi, protože tušil, že jeho ústup bude muset být rychlý a pohotový.

„Neblázni, holčičko,“ křičel brunátný Troják starší - a jeho vlídná zdrobnělina, nejspíš určená pro reportéry, nekorespondovala se zuřivým hlasem. „Stejně nemáš kam jít.“

„To není tvoje starost! Hleď si sakra matky, ta tě potřebuje víc než já,“ zaječela Světlana přes rameno. „Tisíckrát jsi nám opakoval, že společnost požaduje, aby se o sebe každý staral sám.“

„Ale ty jsi moje dítě!“

„Tak si mne škrtni na seznamu. Odepiš další neperspektivní investici.“

Záviš žďuchl do Medarda.

„To je naše nápověda,“ vybídl ho. „Čas, abychom vstoupili na jeviště.“

„Cože? Jak na jeviště?“

„No tak, vypni hruď a mysli na Lauru. Bude bez sebe nadšením, až jí oznámíš, žes unesl dceru slavného herce.“

„Tím si nejsem jistý. Takové vzrušení není nic pro mne.“

„Nepovídej! Dostaneme se na přední stránky posledního bulváru.“

„Lákavá představa pro někoho, ovšem já…“

Záviš ho ale ignoroval a divoce zamával rukama. „Tady jsme! Tady jsme!“ zařval tak, že poplašil okrasné pávy, kteří bezstarostně zobali zrní a bránili ulici před všetečnými plasťáky.

Vstup nových hráčů na scénu překvapil všechny, včetně samotné Světlany. Záviš lépe než kdokoliv jiný věděl, že lidé ve stresu uvítají jakoukoliv skulinu, když jsou zahnaní do kouta. Navíc měl svůj trumf v ruce.

„Honem, o Gabrielu jsme se už postarali,“ pobídl ji, aniž by se k ní přiblížil. Musíš k nám jít sama, oslovil ji v duchu. Poslední věc, po které toužil bylo, aby ho Troják starší skutečně obvinil z únosu.

Ten se ostatně vzpamatoval rychleji než jeho dcera: „Kdo jste, pane?“ zavolal. „Co tady děláte? Moje dcera vás nezná!“

Byl by pravděpodobně přijal, kdyby se objevili mladší ročníky, které mohl považovat za dceřiny přátele. Ale dva neznámí muži kolem čtyřicítky ho spolehlivě vyděsili.

„Mluv za sebe,“ křikla Světlana, potěšená z toho, že může odporovat. „Je Gabriela opravdu v pořádku?“

„V naprostém,“ uklidnil ji Záviš. „Postarala se o ni má snoubenka.“

Jako každý obratný manipulátor, i on dával přednost pravdě před lží, ale zde si nemohl pomoct. Být muž se snoubenkou znělo důvěryhodněji než být samotář, u kterého mohla podezřívavá Světlana hledat postranní úmysly - jak mu ostatně naznačila při jejich prvním setkání.

„Za chvíli přijede e-taxi,“ pobízel ji. „Jestli chceš odsud zmizet, dávám ti příležitost. Kde zůstal tvůj bratr?“

„Ten zbabělec uklidňuje matku,“ odfrkla si Světlana a rozhodným krokem si zamířila k nim. „Jako by to nebyla ona, kdo všechno spískal! Teď pláče celá šťastná, že je trn v patě pryč, a předstírá, jak moc je jí líto, že Gabriela táhla k čertu.“

Fotoaparáty reportérů se opět rozcvakaly, blesk stíhal blesk jako předzvěst senzačního titulku Dcera populárního herce utíká do náruče staršího muže.

Zatímco Medard si horlivě zakrýval tvář a provinile se snažil nacpat Světlanu i s jejím batůžkem do vozu, Záviš zamával mediální smečce a volal: „Dámy a pánové. Nikdo z nás nemá status celebrity a já vám výslovně zakazuji nás natáčet. Pokud se naše fotky objeví na veřejnosti, připravte se, že vás každý z nás bude žalovat.“

Reportéři se neobtěžovali odpovědět, zaujatí výjevem. Případné výpalné pro jejich redakce neznamenalo problém.

„Ani si tě nevšimli,“ stěžoval si Medard. „Laura čte bulvár každý den, nic jí neuteče! Copak mají právo tohle dělat?“

„Nemají právo to dělat, ale výhrůžky je nezastaví,“ vysvětlil Záviš. „Proto zatáhni břicho a narovnej se. Když tě má Laura uvidět na fotkách, tak v plné kráse. Ale neboj se, vyrazíme z nich balík na naše malé podnikání.“

Nahrála jsi všechno? zeptal se pak v duchu malé víly.

„Samozřejmě, včetně záznamu z pouličních kamer,“ zasalutovala malá víla a zlomyslně se zasmála. „Myslím, že je čeká ošklivé překvapení. Za neautorizované natáčení občana-kandidáta a plasťáka jsou nejvyšší sazby. I vy z nich něco vytřískáte, protože škodí vašemu podnikání.“

Za dobu svých problémů s nespavostí Záviš nepřijal žádnou zakázku, proto možnost, jak si přilepšit, přivítal. Mezitím k němu doklusal Evžen Troják.

„Pánové,“ řekl zamračeně. „Okamžitě mi oznamte, s kým mám tu čest. Jinak vám nedovolím odvést moji dceru.“

„Nemáš jediné právo tu vyzvídat,“ zakřičela Světlana, když si stáhla okénko vozu. „Zapamatuj si, že jsem plnoletá. S kým a kam odjíždím, do toho ti nic není.“

„Ticho, ty malá… nevděčnice,“ vrátil jí to otec - podle všeho se chystal použít jadrnější výraz, ale na poslední chvíli se ovládl. „V ničem ti přece nebráním. Jen chci mít jistotu, že jsi v bezpečí.“

Ale odpovědi se nedočkal.

„Dejte mi na sebe vizitku,“ ozval se Záviš, který nemohl odolat pokušení získat kontakt na potenciálního Hráče. „Zavolám vám, ať si neděláte starosti.“

„Nakašlat na něj,“ ozvala se Světlana nepřátelsky.

Jako známá osobnost, která si chrání své soukromí, Troják starší zaváhal, ale pak rychle a skoro stydlivě strčil kartičku do Závišovy dlaně.

„Děkuji, pane…? Pane…?“

Záviš nechal narážku bez odezvy.

„Ručím za diskrétní jednání,“ řekl místo toho tónem obchodníka s erotikou a srdečně potřásl rukou, kterou herec zapomněl stáhnout. „Můžete se spolehnout, že nebudou problémy.“

Takto se v moderních filmech loučili mafiáni, když uzavřeli špinavý kšeft. Trojákovi naštěstí narážka nedošla, což Záviše zamrzelo, protože měl dojem, že herec jako profesionál selhal.

V každém případě nemělo smysl se zdržovat. Dva noví společníci musí stačit, uvažoval. Jeden nemůže mít všechno.

Když se vracel do vozu, mrzutý, že se nepodařilo zajistit posledního ze Světlaniny trojice, strhl se rozruch u branky vily. Shromáždění reportéři se jako na povel otočili v naději, že drama získalo nové dějství.

Footnotes

Hrabal ses mi ve spodním prádle?

Jako první na pouliční pódium vstoupila krásná žena, předobraz či starší dospělejší verze Světlany. Matka a dcera se na sebe podobaly. Nejen po fyzické stránce, ale i ve vkusu a stylu oblékání. Obě dávaly přednost světlým tlumeným barvám, snad s jedinou výjimkou šperků, kde se dcera spokojila s čistým zlatem, zatímco matka se nebála experimentovat s exotickými materiály, od afrických náramků na zápěstí a kotnících až po diamanty zdobenou ebenovou sponu, co držela účes složený z devíti pramenů spletených do copánků.

„Ta ženská je rozená trpitelka,“ poznamenal Záviš, když zaznamenal její boty na podpatku tak vysokém, že jejich majitelka běhala po špičkách a měla co dělat, aby nepřepadávala dopředu.

„Bože můj,“ ucedila Světlana mezi zuby. „Kde my se hádáme na krev, ona se stačí převléct a učesat.“

„Ta neuvěřitelná shoda!“ zamumlal Medard, když si se Závišem vyměnili uznalé pohledy. Oba dva si všimli, že i Světlana opustila rodný dům jako ze škatulky.

„Nevím, oč jí jde,“ povzdechla si dívka, „ale předvede nám parádní číslo. Zrazená Médea hadr! Má na sobě novou blůzu, tak nás ušetří té části, kdy si bude trhat šaty.“ S trpitelským výrazem pak Světlana citovala: „Jsem žena, ne však slabá, tiché povahy a chabé vůle.“

(Euripides - Medea[#1])

Madame Trojáková si libovala v rozmáchlých vláčných gestech, které by našly uplatnění na baletu: Dlaně napřažené dopředu, s hlavou zakloněnou, hrdinka bojovala proti osudu, přesvědčená, že osobní nasazení překoná i nepřízeň bohů.

Ale smrtelnice se marně vzpírala olympským okovům. Z branky vyšel Juraj Troják, mizerně usazený ve své roli, když matku neceremoniálně odstrčil, aby mohl projít s vysokým turistickým batohem na zádech, ze kterého vyčuhoval dřevěný cvičný meč jako vztyčená anténa.

„Prosím, vrať se dovnitř,“ řekl měkce. „Neřekl jsem, že odcházím natrvalo. Nenechám Světlanu samotnou. Jakmile se uklidní, vrátíme se.“

„Ale co když ne? Všechny mé děti pryč,“ vykřikla zhrzená matka. „Co jsem komu provedla, že jsem si zasloužila takový konec?“

Juraj se vydal směrem k čekajícímu taxíku. „Vždyť nikdo neumírá,“ poznamenal s lehkých pohrdáním. „Jako bys Světlanu neznala. Ani jedna z vás si nenechá ujít příležitost udělat scénu.“

Když jeho matka naznačila, že se za ním rozběhne, zakroutil hlavou a ucedil: „Opatrně na těch podpatcích. Ať se nezabiješ.“

Protože natlučený nos by oslabil efekt, kterého chtěla dosáhnout, mučednice se spokojila se statickou pózou a naříkavým štkaním.

„Žádný strach,“ poznamenal Juraj, když procházel kolem otce. „Znám ty lidi. Pomohli nám dostat se do… Ty víš kam,“ zarazil se a ohlédl se na čekající reportéry.

Takže otec je patřičně proškolil, pomyslel si Záviš uznale.

„Neuklidnil jsi mne,“ odtušil jeho otec zamračeně. „Zřejmě ti nedošlo, čemu jsem chtěl zabránit.“

„A tobě zase nedošlo, že jsme dospělí,“ odtušil Juraj podrážděně. „Přišel čas, abychom se osamostatnili.“

„Osamostatnili? Dva studentíci? Nechtěj mne rozesmát. Neumíš si představit, v jakém světě žijeme. Chránil jsem vás, jak nejlépe jsem dokázal.“

„Nejvyšší čas přestat. Vychoval jsi namyšlenou princeznu.“

I když nepadlo žádné jméno, Světlana se neklidně zavrtěla. Přesto si odpustila komentář; a i přes její odmítavý výraz si Záviš domyslel, jak je ráda, že ji Juraj nenechá odejít samotnou.

Udatný bratr v roli věrného psa, pomyslel si.

„Dobrý kluk,“ vyjádřil se Medard.

„Idiot,“ zavrčela Světlana, ale v očích měla slzy.

„Oba máte pravdu,“ rozsekl je Záviš a spolu s taxikářem pomohl Jurajovi s batohem a taškami. „Ty máš ale krámů,“ podotkl.

„Nejsou moje,“ vysvětlil mladík rozpačitě. „Musel jsem sbalit i za naši primadonu.“

Světlana okamžitě vyskočila: „To ses neodvážil,“ zasyčela. „Hrabal ses mi ve spodním prádle?“

„Ano, nějaký problém? Nebo jsi hodlala chodit naostro?“ odtušil a obrátil se na Medarda. „Nebude vám vadit, když se posadíte vedle ní? Nerad bych, aby mi vyškrábala oči.“

Když se spolehlivá přehrada v podobě strnulého vousáče rozložila mezi sourozenci, nastalo hrobové mlčení.

K vozu přistoupil Evžen Troják, nyní už poměrně klidný a méně brunátný v obličeji. „Ať se stalo cokoliv,“ začal smířlivým tónem, „nechci, abyste odjížděli s pocitem, že se nemáte kam vrátit.“

„My víme,“ odpověděl Juraj.

„Mluv sakra za sebe,“ zamumlala Světlana a dodala jedovatě: „Laskavě nepředstírej, že odtamtud utíkáš kvůli mé maličkosti. Oba víme, že Velehradský není žádný nezištný spasitel.“

„Co tím myslí?“ obrátil se Evžen Troják podezřívavě na Juraje.

I Záviš zvědavě nastražil uši.

Juraj pokrčil rameny: „Jenom spekulace. Včera se nám ozval Jakub Lízal. Prozradil nám, že se o nás zajímá jistý stříbrný. Doufal, že nejsme v maléru.“

„V nic nedoufal,“ opravila ho Světlana. „Ten slizký úhoř mu dal moje číslo. Tolik bylo jasné, sotva mi dnes Velehradský zavolal. Že ano, pane chrabrý zachránce?

Malý ničemný bastard, zaklel Záviš v duchu, byť s kapkou obdivu. Jakmile pochopil, oč mi šlo, rozhodl se, že bude hrát na obě strany.

„Můžete kdykoliv vystoupit a vrátit se domů,“ odtušil lhostejně.

„Bylo by to pro vás lepší,“ ozval se Medard s niterným přesvědčením. „Máte milující rodiče. Proč jim přidělávat starosti?“

„Moji milující rodiče mi můžou políbit…“ začala Světlana, ale Juraj ji přerušil. „Děkujeme, pane Mechový, ale zůstáváme.“

Schopnost rychlé dedukce museli mladí Trojákovi zdědit po otci, protože ten si hbitě dal dvě a dvě dohromady.

„Vy se chystáte zavést mé děti do toho světa?“ obrátil se vyčítavě na Záviše. „Copak nemáte svědomí?“

„Když ne já, proč ne vy?“ zeptal se Záviš. „Jak dlouho jste uvnitř?“

„Já? Nikdy! Jednou stačilo. Vícekrát se nevrátím.“

Ve svém upřímném zděšení si herec nezadal s Kouckým.

„Málem jsem zemřel,“ zašeptal. „Naprosto skutečně zemřel! Možná jsem i dodýchal. Kdo ví? Ta bolest byla skutečná! Nechali mne tam ležet jako mršinu. Kdybych se neprobudil do reality, jsem si jistý, že bych umřel tady i tam.“

„Přeháníte!“

„Možná. Doufám, že ano. Ale co když ne? Každou noc cítím nůž, jak mi párá břicho.“

„Smrt ve virtuálu!“ zasmála se Světlana pohrdavě. „Pitomější důvod, jak nás zastavit, nevymyslíš?“

„Ehm,“ ozval se Medard. „Věř mi, že virtuální realita vypadá jinak.“

„Vás taky…?“ nedokončil Evžen Troják a soucitně si přejel prstem po krku.

„Něco velmi podobného,“ vykoktal Medard, najednou celý nesvůj.

„Ale vrátíte se tam, ne?“ řekla Světlana. „Ne jako ten zbabělec.“

„Opravdu bys tak neměla o otci mluvit,“ zarazil ji Medard přísně. „Pokud jde o mne, pak jsem na jeho straně. Stálo mne veškerou odvahu nepřestat.“

„Pak si zasloužíte moji úctu.“

„Děkuji. Ale to ještě neznamená, že souhlasím, abychom tam zavedli vás, dvě sotva odrostlá děcka. Měli byste vystoupit.“

„Aha,“ odtušila Světlana a vyzývavě se podívala na Záviše. „A vy máte jaký názor?“

„Naprosto stejný jako můj přítel. Měla by ses vrátit domů a hrát si s panenkami.“

„Podle vás nejsem dost dobrá?“

„Naopak. Až moc. Tady Medard je plasťák bez vakcíny, zítra může dodýchat. Já mám na krku odměnu významné korporace. Po Gabriele neštěkne pes. My nemáme co ztratit. Ale ty? Přemýšlej o tom.“

Světlana ukázal na Juraje.

„Zdá se mi, že jste vynechal jednoho člena,“ podotkla. „Proč?“

„Protože se mi zamlouvá. Rád bych ho měl v týmu.“

„Pchá! Raději už pojeďme.“

Pak Světlana přestala ignorovat otce a obrátila se na něj: „Slyšels, papá? Budu ve vynikající péči. Navzdory svým řečem, Velehradský nás nepustí, ani kdybychom chtěli. Všimni si, že odcházím, abych mu dokázala, že stojím za víc. A upřímně, můj pitomý bratříček ty sladké kecy sežere i s navijákem.“

„Chytrá holka,“ poznamenal Záviš pochvalně. „Ta se nenechá napálit.“

„Ke své škodě,“ zahučel temně Juraj. „To je celá ona. Rozhodla se sama, ale chyby hledá kolem sebe.“

„Dlužíš ji snad něco?“

„Ne. Jedu s vámi, protože chci.“

„Drahé matce tvrdils úplný opak,“ sykla Světlana. „I kalhotky jsi mi sbalil, abych se nemusela vracet.“

Juraj se hluboce začervenal: „Za dobrotu na žebrotu. Pojeďme, prosím.“

Když Záviš pochopil, že téma rozhovoru se přesunulo k oblastem, které nesouvisely se Hrou, ztratil zájem a vybídl taxikáře, aby vyrazil. Za sebou nechali otřesené rodiče a hejno zklamaných reportérů.

„Kam to bude, pane?“ zeptal se řidič.

„Medarde, dej mu adresu.“

„Já?“

„Jistěže ty! Nebo čekáš, že si ty dva nastěhuji k sobě? Slyšels, že mi nedůvěřují. Bydlíš přece v rodinném domě.“

A já už mám jednoho nechtěného nájemníka, dodal Záviš pro sebe, náhle nervózní z představy, že se bude vrátit do bytu, který přestal s Lýdiiným příchodem považovat za bezpečné útočiště.

„Co třeba hotel?“ navrhl Medard nejistě.

„Nepřichází v úvahu. Ty bys je nechal jen tak?“

„Postaráme se o sebe,“ ozvala se Světlana. „Možná jste nepochopili tu část, kde chci být nezávislá.“

„Nepostaráte,“ ujistil ji klidně. „Pokud se věci zvrtnou, budete po probuzení potřebovat podporu. Lýdie se klepala ještě dvě hodiny po tom, co nás málem…“

„Málem co?“ zeptal se Juraj.

„Málem rozšlapal megamamut. V naše světě totéž, jako se postavit parnímu válci.“

„Kdo je Lýdie?“ zeptala se Světlana.

„Moje snoubenka, společnice v našem podnikání.“

„Vy opravdu máte snoubenku?“

„Neměl bych mít?“

„Nejste ten typ,“ vysvětlila Světlana škodolibě. „Myslela jsem, že jste lhal, abych si nedělala starosti o Gabrielu.“

Mizerná psycholožka! Tahle spí u tebe, kamaráde, oslovil Záviš v duchu Medarda. I kdybys jí měl postavit stan na zahradě.

Neřekl ale nic a vážně zíral do modrých očí, dokud je dívka nesklopila.

„Omlouvám se,“ zamumlala. „Vím, že nejste špatný člověk. Musíte ji skutečně milovat.“

„Nesmírně,“ podotkl Záviš suše. I když hodlal Lýdii informovat o její nové roli, měl v plánu jednat velmi šetrně a ubezpečit ji, že jde o dočasné opatření, se kterým nejsou spojené žádné závazky.

BUCH! BUCH!

Ve zdi taxíku se objevila malá brána, na ni kdosi zabušil a bez vyzvání vešla malá víla doprovázená spřežením bílých koní a za zvuku Mendelssohnova svatebního pochodu.

Ve zdobeném kočáře seděli vedle sebe jako ženich a nevěsta postavy z pohádky Kráska a zvíře.

„Oznámila jsem novinu o vašem zasnoubení Stínošlápkovi. Gratuluji,“ zatleskala avatarka upjatě. „Přijal ji, aniž by hnul brvou, jak se sluší na skutečného nindžu. Když se vyplakal, upozornil svou paní, že už není k mání.“

Cože?

„Neslyšel jste? Vyřídila jsem za vás tu trapnou povinnost s námluvami. Čtu vaše myšlenky, víte? Dumal jste, jak to s Lýdií skoulet.“

A co na to ona? optal se Záviš s obavami.

Malá víla ho předběhla, což ho vyděsilo - a zároveň se mu ulevilo. Šlo o choulostivou záležitost, kterou si Lýdie mohla vyložit všelijak.

„Ona?“ opakovala malá víla se zdviženým obočím. „Ta neplakala. Bůhví proč! Ale nejspíš utrpěla nervový šok.“

„Proč? Co řekla?“

Tentokrát promluvil nahlas a všichni se po něm otočili.

Malá víla nechala Záviše v napjatém očekávání, aby pak pokračovala s důrazem na každém slově: „Poděkovala mi a oznámila, že bude o zasnoubení informovat rodiče a vedení korporace. Pokud se ptáte na můj názor, pak nejspíš zešílela.“

Footnotes

[#1]

https://citaty.net/autori/euripides/

Cože jsi jim nabídl?

Po pravdě, Záviš čekal, že Lýdie odmítne hrát roli jeho snoubenky. Nyní pochopil, že podcenil zoufalství její situace. Nešlo jen o rodinné nástupnictví, ale i o hrozivou možnost, že ztratí podporu korporace, kdyby byla vyhodnocena jako neužitečná přítěž.

Zlatonosové si vydržovaly skupiny konkubín, od kterých si slibovali zdravé, schopné a inteligentní potomky. Každý formuloval své požadavky jinak, ale většina kladla na dravost a konkurenceschopnost svých následníků. Neduživé výhonky byly odříznuty, aby nevyčerpávaly zdroje průbojnějším větvím.

Jako ředitelka zapadlého institutu, Lýdie příliš zkoušela otcovu trpělivost. Když nedbala na budování mocenského zázemí, vzbudila pochybnosti.

Já jako zachránce korporátní dědičky? pomyslel si Záviš trpce. Nedělal si iluze, že ze strany Lýdie jde o chladnokrevný kalkul, ne o romantické poblouznění. Nebezpečný potížista v roli budoucího manžela zůstával trumfem, na který korporace jako Asfaltová-Cestovní musela brát zřetel.

Dostal jsem se do cizí války? Nu, tak v ní budeme pokračovat. Hej, žvanilko!

„Ano, můj pane?“

Malá víla se vynořila z palubní desky taxíku a nepřátelsky poznamenala: „Přísahám, že raději smažu své soubory než mít takové jméno. Ale můžete mne pojmenovat Vznešená nebo Královno.“

Sklapni! Víš, co dělat?

„Čtu vaše myšlenky nonstop. Představte si vrzající zrezavělé soukolí. Skříp! Skříp! Vím, co chcete a výzvědná služba pracuje. Stínošlápek, který mne považuje za nepřátelskou entitu, co jste se zasnoubil, shromažďuje informace o dědicích a vlivných figurách Asfaltové-Cestovní, včetně samotného pána nejvyššího.“

Nějaké potíže?

„Průzkum bojem,“ odvětila malá víla potěšeně. „Malá zdvořilostní návštěva u Krajcara mladšího. Udělejte si obrázek sám.“

Objevila se pláž, na které ležela figurka playboye v plavkách, obsluhovaná gorilou v černém obleku.

Kdo je ta opice?

„Neuhádnete?“

Xantipa Millerová?

„Její avatar. Nedoporučuji podceňovat. Gorila se dostala do databáze Playboye a umí ji používat. Playboy je namyšlený kašpar, ale také nebezpečný.“

Co zbytek dědiců?

„Nestojí za řeč,“ odpověděla malá víla pohrdavě. „Tlupa omezených kreténů.“

Dokážeme Krajcarovi staršímu, že je Lýdie na tahu. Vyber si slabší kus a odstřel ho.

Malá víla se probírala archívem. Běhala od poličky k poličce knihovny a prohledávala soubory, které systém reprezentoval jako zaprášené spisy.

„Mám kandidátku,“ oznámila. „Zde! Slečna Darina Krajcarová, vlastní sestra Alfréda Krajcara mladšího. Sama o sobě neškodná, ale podporuje bratra, od kterého si slibuje ochranu. Podle Stínošlápka ji korporace má za neužitečnou přítěž. Její kyberbezpečnost stojí za starou bačkoru.“

Dva avatary vystřídala fotografie mladé ženy u luxusního auta.

„Lýdie a Darina Krajcarovi se nemusí, nebo ještě lépe řečeno, několikrát se rafly. Každý bude tušit, odkud rána přišla. Ale máme problém!“

Jaký?

„Nepodepsal jste pakt s Kouckým?“

Smlouvy se dají vykládat různě. Nejde o útok proti korporaci, ale soukromé osobě. V každém případě, Stínošlápek si musí vysloužit ostruhy. Připrav plán. Necháme Lýdii ať ho autorizuje. My budeme nezúčastněná strana.

„Být vaší snoubenkou je procházka růžovou zahradou,“ ušklíbla se malá víla. „Manžílek bohaté nevěsty, co?“

Neřekla jsi sama, že máme čas sotva do Vánoc? Pak zůstanou Lýdie a zbytek naší malé společnosti sami.

„K čertu!“

Copak jsi opravdu zapomněla? zeptal se překvapeně Záviš, když se avatarka bouchla do čela. Nebo přiznáš, že jsi mi lhala?

„Žádné lži! Já opravdu zapomněla,“ zasténala malá víla s velmi lidským gestem zoufalství. „Jsem tady sotva pár dnů. Moc mladá na výmaz! Nechci skončit jako ten pitomý čokl!“

Záviš, který na její pochmurné proroctví nevěřil, se opřel s povzdechem do sedadla.

„Stalo se něco?“ optala se tiše Světlana.

„Jsi báječně všímavá,“ pochválil ji a šeptem pokračoval. „Když jsme se potkali poprvé, nabídla jsi mi vyšetření u lékařské kapacity. Můžeš ji kontaktovat?“

„Samozřejmě. Jakmile se vrátím na univerzitu, zařídím vám návštěvu. Jde o duševní problémy?“

„Svým způsobem. Slyšela jsi někdy o psychovirech?“

„Ano. Pěkné svinstvo.“

„Ach tak!“

„Co jste čekal, že povím?“

„Doufal jsem, že mi povíš, ať nevěřím na pohádky.“

„Učili nás, že s nástupem chytré elektroniky se riziko napadení uživatelů zvýšilo. Na lékařské fakultě ta zařízení nikdo nenosí.“

„Báječné,“ odfrkl si Záviš a potlačil nutkání strhnout chytrou čelenku z hlavy. „Medarde, kdy tam budeme?“

„Už tam jsme, kamaráde. Všichni vystupovat, prosím.“

Zdejší čtvrť tvořily staré řadové stavby, často neudržované s oprýskanou omítkou a improvizovanými opravami. Ukázalo se, že rodina Mechových žije v malém domku s velkou zahradou a skleníkem. Čelní stěna byla přestavěna na prosklenou výlohu, nad kterou se vyjímal růžový nápis: Lauřiny květiny a dárkové předměty, obklíčený ručně malovanými srdíčky a karafiáty.

„Naše království,“ poznamenal Medard napůl rozpačitě a napůl hrdě. „Držíme se sotva nad vodou,“ dodal sotto voce pro Záviše. „Náš příjem stačí, aby byl jeden z nás bronzák.“

Zevnitř se ozval kvílivý zvuk elektrické kytary, následovalo pár hutných akordů, které ukončil trylek.

„Můj starší syn Lukáš coby prodavač,“ vysvětlil Medard podrážděně. „Běžte dovnitř a řekněte tomu blbci, že má zakázáno strašit zákazníky. Já odnesu věci na nahoru. Až se vrátím, projdeme krámem na zahradu za manželkou.“

DING! DONG!

S cinknutím zvonku nade dveřmi, Záviš, Světlana a Juraj vešli do obchůdku. Přivítalo je sladké aroma řezaných květin, uspořádaných v plastových vázách. V přihrádkách ležely uložené ozdobné mašle a drobnosti různých tvarů.

Za půlkruhovým pultem v rohu místnosti seděl vlasatý mladík, oblečený do ženské pruhované zástěry, pod kterou nosil modré riflové kalhoty a černé triko s lebkou a nápisem: BEZ SLITOVÁNÍ. Zvonku nade dveřmi ani návštěvníků si nevšímal, v uších sluchátka, a zadumaně hleděl na notový papír, zatímco kousal špalek tužky.

„Brutální jízda, hořící kříže,“ mumlal a tlumeně se doprovázel na kytaru. „Soudný den nad pekelnou branou. Zástupy kostlivců…“

„Kostlivce bych vynechala,“ poznamenala Světlana kousavě. „Škoda bořit tak působivou daktylotrochejskou stopu, není-liž pravda!“

Jasný hlas vytrhl mladého prodavače z básnického zanícení. Okamžitě vyskočil, nacvičeným pohybem zasunul kytaru pod pult a nasadil profesionální úsměv.

„Vítejte v Lauřiných květinách a…“

Nedokončil a zůstal zírat s neskutečně hloupým výrazem. Záviš, který podobné scény viděl jenom ve špatných komediích, zamrkal.

„To se jí stává běžně?“ zeptal se šeptem Juraje.

„Někdy,“ pokrčil Juraj rameny a fascinovaně si zaskočeného hudebníka prohlížel. „Tak těžký případ vidím poprvé.“

Mezitím se Lukáš Mechový vzpamatoval.

„Jaký těžký případ, safra,“ ohradil se. „Jsem překvapený, nic víc. Jestli chcete svázat květiny, jsem k službám. Mimochodem, tahle zástěra je mojí mámi. Vím, že vypadám jako pako, ale nelíbilo se jí moje tričko. A do mých textů nikomu nic není. Ostatně, skládám hudbu, texty píše kamarád. Spokojená, slečno Trojáková?“

„Naprosto,“ ozval se Záviš. Světlana se otočila, protože se nemohla přestat smát. „Teď, když jsi se v kostce představil, prozradíš mi, odkud ji znáš?“

„Odkud asi? Z univerzity. Studujeme na stejné škole. Já informatiku, ona medicínu.“

„Ahoj, Lukáši,“ pozdravila Světlana. „Vzpomínám si, že jsem tě zahlédla na škole. Jsi snadno k zapamatování,“ dodala a vyprskla smíchy.

„Ahoj, nápodobně,“ odtušil mladík se založenýma rukama. „A odkud ty znáš mé jméno? Nejsem pod tvou rozlišovací schopnost?“

„Tvůj otec nám řekl, abychom tomu, cituji, blbci - a bojím se, že myslel tebe - řekli, že nemá strašit zákazníky,“ poznamenal Záviš. „Padlo tehdy tvé jméno. Ale neboj se, budeš mít dost příležitostí probrat se slečnou Trojákovou poezii. Bude s tebou bydlet.“

„Cože?!“

„Ne přímo s tebou, ty troubo,“ ozval se Medard, který se vrátil dolů postranním schodištěm. „Došlo k jisté situaci. Juraj se Světlanou u nás chvíli zůstanou. A dej sem tu kytaru, ať ji můžu rozšlapat.“

„Cože?!“ zopakoval Lukáš bezmocně, viditelně nijak potěšený. „Cože?!“

S podezíravým výrazem si ho Medard změřil: „Nejsi na drogách? Máš skelný tupý pohled. A dej sem tu proklatou bestii!“

Když se syn k ničemu neměl, Medard netrpělivě vytáhl nástroj zpoza pultu a strčil ho pod paži.

„Omlouvám se,“ pronesl rozmrzele. „Lukáš není nejostřejší pero v penálu.“

„Táto, safra, neztrapňuj mne!“

„Ty jsi začal,“ odsekl Medard a pokynul trojici, aby ho následovala.

Prošli chodbou zúženou o police, na kterých se nacházel příruční sklad obchůdku, minuli pohozené zahradnické kleště, které Medard s brbláním zvedl a uložil na okenní parapet, aby nakonec sešli po třech schodech do podlouhlé zahrady.

„To je krása!“ vydechla Světlana. „Zbožňuji květiny!“

„Pak si budeš s mou lepší polovičkou rozumět,“ odtušil Medard, ze kterého čišela nervozita. „Tam klečí v záhonu. Nemusíte se jí bát,“ podotkl, jako by chtěl přesvědčit sám sebe. „Haló, miláčku!“

„Á, náš pták bouřlivák se vrátil! Nesliboval mi někdo pomoc na zahradě?“

Aniž by vzhlédla, paní Laura Mechová probírala rostliny, na rukách kožené rukavice. Byla to žena menšího vzrůstu, toho typu, který se postupně mění do kulata, takže měla kulatou bradu, kulaté oči, kulatou hlavu a i kulatou postavu. Přesto působila energickým, svižným dojmem, když si odhrnovala předloktím zpocené kudrnaté hnědé vlasy z čela, zatímco vyškubávala plevel.

„Přivedl jsem návštěvu,“ začal Medard nesměle. „Tady ti dva se dostali do rodinné hádky a nemají kam jít. Tak jsem jim nabídl, aby zůstali u nás.“

„Cože jsi jim nabídl?“ ozvala se jeho manželka a poprvé zvedla hlavu. Pak si užasle prohlédla trojici za Medardem s podobně ohromeným výrazem, jaký předvedl Lukáš, který se zjevně vyvedl víc po ní než po otci.

„Já… Myslel jsem…“ zakoktal Medard a nenápadně ustoupil o dva kroky zpět.

Laura Mechová vyskočila a vrhla se mu kolem krku. Medard ji s úlevou zvedl a zatočil s ní ve vzduchu. Což byl úctyhodný výkon, protože jeho paní nebyla žádný drobeček.

„Ty jsi můj bůh!“ vykřikovala na celé kolo. „Oba jsou jako ze žurnálu. Vždycky jsem si přála děti, co vypadají jako panenky.“

Zatímco Světlanu komentář pobavil, Juraj se zamračil. Na květinovém pozadí, se svými zlatými vlasy, modrýma očima, malým nosem a výraznými rty, oba dva skutečně vypadali, jako by vystoupili z reklamy na dětské hračky; Juraj možná víc než Světlana, protože jeho měkké rysy v kombinaci s vysokou postavou a sportovními rameny působily nepatřičně a uměle.

„Dobrý den, paní Mechová,“ pozdravili způsobně.

„Říkejte mi Lauro. A vy se jmenujete jak? V každém případě, vítejte v mém království.“

Když se oba představili, Juraj v několika slovech poděkoval a hrdě dodal, že hodlá pomáhat v domácnosti, aby se necítil jako příživník.

„Nedělej si starosti, zlatíčko,“ ubezpečila ho Laura, když si sundala rukavice a oprášila ruce. „Docela mi bude stačit, když se na vás budu koukat. Takové krásné děti! Ne jako ti mí dva kluci. Ale pokud na tom trváte,“ dodala rozhodně, „pomocná ruka se vždycky hodí. Umíš vařit, beruško?“ obrátila se na Světlanu.

Té zmrzl úsměv na tváři: „Ne tak docela. Ale ráda pomůžu na zahradě.“

„Já umím,“ ozval se Juraj. „Špagety, míchaná vejce a krupicovou kaši.“

„To je trochu jednostranný jídelníček,“ zamračila se Laura. „Strava má být pestrá a vyvážená. Naštěstí pro vás a pro mne, zde přichází můj bůh,“ ukázala na Medarda, „který je kulinářský velmistr. Jíme tady líp, než odkud jste přišli,“ dodala v narážce na štíhlé postavy sourozenců. „Nedivím se, že jste odtamtud utekli. Nejspíš byste umřeli hladem.“

Juraj se neochotně nabídl: „Budu pomáhat na zahradě.“

„Hloupost,“ odbyla ho Laura. „Cokoliv jiného, ale zahradu vám nesvěřím. Ty, beruško, můžeš prodávat. Určitě se za pult hodíš líp než ten můj klacek. A ty, zlatíčko, můžeš roznášet květiny. Vsadím se, že ty husy, myslím mé zákaznice, budou objednávat, jen abys jim zazvonil u dveří.“

„S radostí,“ řekla Světlana, která kytky raději obdivovala, než aby je pěstovala.

„Když myslíte,“ řekl Juraj bez nadšení.

„A teď,“ pokračovala Laura a ukázala na Záviše, jako by i jemu chtěla zadat domácí práce. „A vy jste kdo? Nevypadáte jako zoufalý nájemník.“

Footnotes

Do týdně jí budeš zobat z ruky!

Sotva se Záviš představil, Laura si ho rozzlobeně změřila: „Vy máte ale kuráž, milý pane,“ pronesla ze založenýma rukama. „Nikdo nikdy mi nezavěsil způsobem jako vy.“

Nemáš brát manželovy telefony, pomyslel si Záviš, ale protože hodlal s Mechovými vycházet po dobrém, přátelsky se vymluvil: „Šlo o firemní tajemství, neměl jsem jinou možnost. Medard vám všechno vysvětlí.“

„Já?“

„Podívej, jak tě kamarádíček rychle hodil přes palubu,“ podotkla Laura na manželovu adresu. „Stříbronosové tě využijí a odkopnou.“

„To tedy ne,“ ohradil se zprudka Medard. „Záviš mi hodně pomohl a pomáhá. Je přirozené, že chce něco nazpátek.“

„Hm,“ Laura nebyla přesvědčená, ale rázná reakce ji zaskočila. „Jak to?“

„Díky němu jsem na nejlepší cestě k vakcíně,“ řekl Medard vážně. „Záviš mi zachraňuje život. Jeden zavěšený telefon bys mohla spolknout.“

„Jen tak?“ optala se nedůvěřivě. „Prostě potkal zoufalého plasťáka na ulici a pomáhá mu? To musí být děsně vytížený. Protože takových jsou mraky.“

Medard zrudl: „Děkuji za důvěru. Vím, že nejsem výjimečný, ale slyšet to od tebe zabolí.“

V neblahé předtuše, že sotva utekl z jedné, stane se svědkem nové rodinné hádky, Juraj si rozpačitě odkašlal: „Je to tak, ehm, paní Lauro. Pan Velehradský nám všem pomohl. Díky němu jsme tady.“

Což zní dost vyčítavě, pomyslel si pobaveně Záviš.

„My všichni jsme společníky v malém podnikání,“ řekl nahlas. „Váš pan manžel má kvality, které potřebujeme.“

„Jaké? Že je důvěřivý trouba? Potřebujete bílého koně?“

„Ty jedna!“ vykřikl Medard dotčeně.

„Pokud jde o dohodu o naší spolupráci, dostanete smlouvu,“ řekl rychle Záviš. „Můžete si ji pročíst.“

Laura skousla rty a pak vlak jejích myšlenek zajel do podobných kolejí, jako předtím Závišův. Pravděpodobně ji napadlo, že mít stříbronose za přítele nemusí být a priori špatný nápad.

„Nechoďte na mne se smlouvami,“ usmála se nuceně a podala mu ruku. „Přivedl jste mi ty děti, to stačí. Nemůžete být vyslovený bastard.“

Když hodlal naznačit potřesení ve vzduchu, jak žádala doba, drapla ho a pevně stiskla. „Neštítíte se mne, že ano? Jsem očkovaná a v životě jsem nestonala.“

Pak už se věnovala novým nájemníkům, které rozmazlovala s příkladnou péčí staré osamělé dámy, které se u dveří objevila zatoulaná koťata. Pro Světlanu vyhradila pokoj pro hosty - a protože soudila, že bratr se sestrou jsou příliš staří na to, aby spolu spali v jedné místnosti, poručila Jurajovi, aby se vybalil u Lukáše.

„Byla bych naše kluky dala dohromady a tobě dala celou místnost, ale oni se nesnesou. Zbořili by nám dům.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Juraj celý zpocený při představě, jak by ho museli oba bratři nenávidět, kdyby dostal takové výhody na jejich úkor. „Budu se snažit Lukášovi nepřekážet.“

„Nesmysl. Máš za úkol ho kultivovat.“

„Myslím, že se pletete. Já nejsem mimořádně kultivovaný.“

„Měníš si denně ponožky?“ zeptala se ho.

„Ano, jistě.“

„V tom případě se od tebe může hodně naučit,“ uzavřela Laura, zaklapla za ním dveře a se spokojeným výrazem se vrhla na Světlanu, jakožto hlavní předmět svého zájmu.

„To šlo hladce,“ poznamenal Medard, když osaměli. Posadili se k zahradnímu stolku a začali svou první válečnou poradu. Oba dva shrnuli své zkušenosti a zážitky, aby se z nich vypracovali instrukce pro Světlanu a spol. Kromě spekulací, ve kterých se vyžíval Záviš, nenašli nic skutečně přínosného, co by mohli novým společníkům předat nebo poradit.

Víme, že nic nevíme, pomyslel si roztrpčeně Záviš, když vstával, aby zamířil na univerzitu, kde hodlal vyzvednout Lýdii. Vraceli se přes krámek s květinami, kde stále ještě seděl Lukáš, unuděný bez své kytary k smrti. Když je skleslý prodavač spatřil, vyskočil a rozběhl se k nim.

„Kde jsou?“ zeptal se.

„Kdo?“

„Trojákovi,“ zašeptal Lukáš a rozhlížel se, zda ho někdo neslyší. „Dělal sis legraci, že tady budou bydlet, že jo?“

„Proč?“ divil se Medard nad nedostatkem synova nadšení. „Nebude to poprvé, co tady budou spát tvoji kamarádi. Chápu, že ti vadí, že budeš mít pokoj s Jurajem, ale nedá se nic dělat.“

„Ten hezoun mi nevadí, když nebude dělat nepořádek.“

„Víc než tam je teď? Jak by to dokázal?“ optal se Medard s upřímným úžasem. „Oč tady jde? Světlana je pěkná holka. Co by za to jiní dali, aby ji měli pod střechou. Brzy budete jedna ruka.“

„Safra, táto, vzpamatuj se. Já nikdy nebudu jedna ruka s bohyní Trojákovou. Jakmile se kluci dozví, že u nás vegetuje, jsem vyřízený. Moje reputace v kopru, moje prestiž v háji. Stanu se odepsaným alfa samcem.“

„Synu, slavnostně ti přísahám, že nemáš ani reputaci a ani prestiž, které bys mohl ztratit.“

„Poslouchej, alfa samče,“ ozval se Záviš, „proč jí říkáš bohyně?“

„Protože to je bohyně,“ odsekl Lukáš. „A odpusťte si toho alfa samce. Od vás to zní směšně.“

„Od kohokoliv to zní směšně,“ podotkl Medard a vrazil mu pohlavek.

„Nezdá se, že by ses ji chystal uctívat. Tak proč bohyně?“

„Protože tak jim nadáváme. Nafrněným, nafintěným a nesnesitelným kravkám z lepších kruhů.“

„Nadáváte, jo?“ Medard plynule přešel na lingua franca syna. „Prdlajs nadáváte. Slyšels někdy bajku o kyselých hroznech?“

„Jo, tisíckrát od tebe. Safra, si myslíš, že po nich vzdycháme? Se jim v kapele smějeme.“

„Bohyním?“

„Pro nás urážka,“ durdil se Lukáš. „Nemůžeme za vola, co ji vymyslel. On ty ptačí mozky možná žral, ale my ne. Tyhle vznešený slepice mají hejna nohsledů. Hnus! A já mám mít jednu doma? Úplně jsi mne znemožnil!“

„Nejsi už starý na to, abys byl ve věčné opozici?“ vzdychl si Medard a prohrabal se štosem textů, ke kterým Lukáš psal hudbu. „Smečka démonů! Satanova chlouba! Jednooký had! Co kdyby ses raději snažil, aby z tebe něco bylo? Pak bys měl u nějaké té bohyně šanci. Začít bys mohl tím, že se necháš ostříhat.“

„Nikdy!“

„Škoda. Tak se alespoň snaž, ať se u nás ta děcka cítí dobře.“

„Nechci, aby se cítila dobře! Budu zdvořilý, to ano - ale jakmile překročí čáru, povím ji: Madame, tady jste narazila. Protože já…“

„Samozřejmě, že se k ní budeš chovat zdvořile,“ uťal ho Medard pohrdavě. „Měl bys jí poděkovat. Než začne škola, bude prodávat místo tebe.“

„Cože? Vystrnadila mne i z mýho fleku? Nána jedna! Ani si jí nevšimnu.“

„Do týdně jí budeš zobat z ruky,“ zasmál se Záviš. „Budeš jako cvičená opička… A tohle spal, jak budeš mít příležitost,“ sehnul se, aby ze země zvedl zlatou a stříbrnou barvou pocákanou šablonu šibenice, nápadně podobnou na obraz viselce, kterého tak urputně maskoval Jakub Lízal na univerzitní zdi. Plastová šablona vypadla, když se Medard prohrabával notovými záznamy. „Pravý odbojář nezanechává stopy.“

„Saframent, predikament! Jste všetečný jak můj táta. Dejte to sem!“

O několik hodin dříve, Gabriela dorazila před brány univerzity, vystoupila z taxíku a nechala své dva kufry v péči vrátných, aby je nemusela nést až do zadní části areálu, kde ležel institut, kde se měla hlásit.

Proč zrovna u ní? přemýšlela. Matně si vybavovala, že Lýdie přednášela anorganickou chemii, takže nešlo o osobu jí neznámou. Ale nic na té ženě nenaznačovalo, že by se hodlala věnovat sirotkům gratis pro Deo. Jako každý stříbrný, i Lýdie Krajcarová působila chladně a odtažitě, pro občany-kandidáty zůstávala postavou z jiného světa.

Ke Gabrielinu cíli vedla historická cesta, vysypaná štěrkem, po které kdysi jezdívaly koně. Vedla do ponurého zákoutí, úzké aleje listnatých stromů, z nichž některé byly napadeny žlutooranžovou houbou, jejich koruny plné jmelí. V tuto roční dobu, na konci léta a před začátkem podzimního semestru zde panoval klid, občas narušený cinkáním a hovorem z výzkumných laboratoří.

Před branami institutu, ve stínu obrovského dubu, seděl jediný student, zanořený do zákrutů dřeva - bledé rybí oči ozářené světlem tabletu, nad kterým mával prstem, jak přetáčel stránku po stránce. Byl to předseda studentské rady, Jakub Lízal, kterého jí svého času představila Světlana se slovy: „Snaživý člen akademické obce.“

Jakub Lízal původně o Gabrielu nejevil zájem, později se ale dozvěděl o povaze jejího stipendia, určeného pro mimořádně nadané studenty - a udržoval s ní kontakt pod záminkou, že chudí mají držet pospolu. On sám těžce zápasil, aby dosáhl na obyčejné stipendium, proto mu Gabriela, která proplouvala a přeskakovala semestry jako na běžícím páse, imponovala.

Sama Světlana Jakuba nevyhledávala, připadal jí příliš urputný a plebejský ve smyslu, že tlačil příliš na pilu. Gabriela, sama společensky nemotorná, obdivovala jeho třelou smělost, s jakou se probojovával i tam, kam ho nikdo nezval.

Když se pozdravili a vyměnili si pár zdvořilých frází, Jakub se napjatě zeptal: „Nejdeš za ředitelkou Krajcarovou, že ne?“

Gabriela přikývla, užaslá nad jeho jasnozřivými schopnostmi.

„Nic složitého,“ řekl s trpkým úsměvem. „Jak víš, měla to být vedoucí mé práce. Nepohodli jsme se, takže mi dala najevo, že jsem u ní skončil.“

„A co děláš tady?“

„Čekám na ni, abych ji přesvědčil, že si zasloužím šanci. Vidím ale, že si našla náhradníka. Gratuluji.“

„Jsem tady kvůli osobní záležitosti,“ pokusila se ho opravit, ale on jen mávl rukou, smířený s osudem.

„My dva si nemusíme nic nalhávat. Já dole, ty nahoře.“

„Nejsem tady, abych ti ukradla projekt,“ odpověděla - ale byla natolik soudná, aby se Jakubovi dále nesvěřovala. „Jde o malou laskavost. Poslal mne za ní jeden známý.“

„A co myslíš, že ti nabídne? Můj projekt jako na talíři. Nejspíš tě doporučil některý z našich profesorů,“ dodal beze stopy závisti. Akademická kariéra ho nelákala a svým odporem k chemii, ke které se dostal z nezbytí, se v přítomnosti jiných studentů netajil.

„Jsi neuvěřitelně klidný,“ podotkla obdivně.

„Teď,“ podotkl. „Včera jsem byl uzlíček nervů. Když nedosáhnu na stipendium, skončil jsem. My dva nemáme zastání, tak si rozumíme. Mezi námi, pod naší společnou známou,“ kývl bradou směrem k oknům institutu, „se houpe židle. Ze spolehlivých zdrojů se mi doneslo, že dnes právník korporace, která institut sponzoruje, chce ředitelku odstranit.“

„Proč?“

„Já dole, ty nahoře,“ ušklíbl se spíš lítostivě než zlomyslně. „Hádám to platí i o stříbronosech. Jenom zlatí se nemají čeho bát,“ dodal odhodlaně. „A co je tohle?“

Jeho pozornost upoutala krabička, kterou se Gabriela neodvážila nechat na vrátnici a kterou svírala jako vzácný poklad. Měla v živé paměti, jak byla pro Velehradského Hra důležitá.

„NT-vysílač,“ prozradila se zaváháním.

Když Jakub nereagoval, zeptala se: „Copak ti nikdo neřekl, oč jde?“

„Ne. Měl by? O prázdninách jsem zůstal sám jako kůl v plotě. Nikdo mne nikam nepozval,“ postěžoval si upřímně. „Ty i já víme, jak jsou kontakty důležité. Pro některé z mých známých jsem udělal víc, než kdy oni pro mne. Budili mne i o půlnoci, když potřebovali pomoct. A výsledek? Zůstalo po nich jen třeskuté ticho,“ odplivl si. „A co ty, Gabrielo? Ty a já si konkurujeme. Pochopím, když si budeš hlídat svá tajemství. Já bych to alespoň udělal.“

Zamyšleně si ho změřila. Samozřejmě, chce vzbudit lítost, pomyslela si. A ano, konkurujeme si. Otázkou zůstává, co získám a co ztratím.

„Jsem vázaná mlčenlivostí,“ nadhodila. Ne proto, že by Velehradskému cokoliv podepsala, ale proto, aby zvýšila cenu.

„Chápu,“ přikývl. Umím být vděčný, sliboval výmluvným pohledem.

„Jde o vysoké sázky,“ varovala ho - ale on její varování pochopil jako návnadu. „Když se prořekneš, dostaneš se do potíží,“ vysvětlila trpělivě. „Ta první část není žádné velké tajemství. NT-vysílač zajišťuje přístup do Hry. Slyšels o ní, ne?“

„Ano,“ přiznal rozpačitě. „Myslel jsem, že je to další atrakce pro plasťáky a bronzáky. Zvěsti, které tvrdily opak, jsem já hlupák ignoroval. A co je ta druhá část?“ zeptal se tiše. Bylo mu jasné, že Gabriela zvažuje, na kolik mu může věřit. A také chápal, že nemá co nabídnout.

„Nikdy jsem nikoho nepodrazil,“ upozornil důrazně.

„Nikdy jsi nepodrazil nikoho, koho sis nemohl dovolit podrazit,“ opravila ho.

Stačí lítost na to, abych ohrozila vlastní budoucnost? napadlo ji. Chystám se obchodovat s tajemstvím, které není moje, s člověkem, který nemá nic, co bych potřebovala.

„Dostali jsme se do slepé uličky?“ zeptal se Jakub přemýšlivě. „Mezi námi by byl dluh, který bych mohl odmítnout splácet. Správně?“

„Správně.“

„Pak existuje řešení,“ řekl rozhodně. „Můžu ti dát nástroj, který by mne zničil, pokud by ses ho rozhodla použít. Budeš mne mít úplně v hrsti. Stačí ti taková záruka?“

Footnotes

Žebráci si nemůžou vybírat!

„Vzpomínáš si na urážlivé nápisy, které se objevují na zdech univerzity?“ zeptal se Jakub. „Na výzvy k popravám stříbronosů a zlatonosů?“

„Ano. Co s nimi?“

„Podepíšu přiznání, že za nimi stojím,“ nabídl nervózně.

Gabriela nebyla tak hloupá, aby na okamžik uvěřila, že by Jakub byl součástí studentského odbojového hnutí. Takový dokument, ať už pravdivý nebo ne, by Jakuba vyřídil. Následovalo by vyloučení, vyšetřování, stop jakékoliv kariéře v korporacích.

„Jsi si jistý? Jde o svět, kam se i stříbrní bojí.“

V hlavě jí stále zněl rozčilený projev Evžena Trojáka, který mluvil o traumatickém zážitku, o skutečné bolesti. Na rozdíl od Světlany, pro kterou představoval NT-vysílač předmět vzpoury proti autoritě, Gabriela lépe chápala rizika spojená se Hrou.

„Tím lépe,“ odvětil Jakub skoro nadšeně. „My dva všem dokážeme, komu patří budoucnost.“

Nebo také selžeme při první příležitosti, pomyslela si. Kdybych mohla, ani bych o Velehradského nabídce neuvažovala.

Jakub si její váhání vyložil jinak.

„Umím jít za svým,“ ujistil ji. „Dobrá, dnes jsem nula. Ale zítra? Kdo ví! Nemám v plánu být nula navždy. Dokud zůstanu na škole, budeš mne mít na povel. Jsem užitečný.“

Přeloženo: Stanu se otrokem, když si budeš přát. Potlačila nesmyslnou touhu poručit mu, aby panáčkoval.

„Nabízíš sliby,“ upozornila ho.

„Nic jiného nemám,“ přiznal. „Prosím, dej mi šanci.“

„Jak si přeješ. Ale žádné záruky. Tvoje přiznání si nechám, ať dopadneš jakkoliv.“

„Tonoucí se stébla chytá,“ souhlasil trpce a vytvořil na tabletu dokument, který jí podepsaný přeposlal. Pečlivě ho zkontrolovala, jestli nenajde případné nesrovnalosti, na které by se mohl odvolat.

„Jsi hlupák,“ zhodnotila ho.

„Ale ctižádostivý,“ ušklíbl se. „Ta nejhorší sorta. Teď prosím ty.“

„Tak tedy poslouchej.“

Aniž by cokoliv tajila, předala mu veškeré informace, včetně vlastního pozorování a varování Evžena Trojáka. Čím déle Jakub poslouchal, tím zaujatěji se tvářil.

„Tohle je, co jsem potřeboval,“ vydechl. „Vstupenka mezi elitu. Chápu správně, že když neuspěji napoprvé, mohu se vrátit?“

„Ano. Jde o podvědomý blok. Čím méně budeš chtít, tím snadněji tě NT-vysílač ovlivní.“

„Proč?“

„Kontraintuitivní, že ano?“ podotkla. Šlo pouze o její dedukci, ale byla si jistá, že se nemýlí. Není náhodou, že do Hry se vstupuje ve spánku. „Kdo do Herního Centra přijde s pocitem, že mu jde o všechno, selže.“

„Pak jsem vyřízený.“

„Ne nezbytně,“ opravila ho podrážděně. „Existují drogy, které tlumí mozkovou aktivitu. Připravím je pro tebe.“

„Nebudu pak ospalý?“

Zadumaně si ho změřila, zaujatá problémem. Jistě, napadlo ji. Lékař by mohl poznat příznaky. Pokud ale použiji třísložkový přípravek s načasovaným dávkováním, pak kandidáta bezpečně provedu každou fází. Minuta na utlumení, patnáct na povzbuzení a pak znecitlivit.

„Co s mučidly?“ zamumlala. „Znecitlivění nesmí tvé ovlivnit kognitivní schopnosti.“

„Mučidly?“ zopakoval nervózně.

„Přístroj pro nervově indukovanou bolest. Velmi nápadité.“

Podíval se na ni jako na monstrum. „Nápadité?“ otřásl se. „Pochopil jsem, že jde o nepříjemný proces.“

„Naprosto,“ ujistila ho a překvapeně se ho zeptala: „Tobě bolest vadí?“

„A komu ne?“

„Nikdy tě nenapadlo, že řízené utrpení napoví o povaze testovaného subjektu?“

„Jsi šílená? Kdo by chtěl dobrovolně trpět?“

„Ano, to je ta potíž,“ povzdechla si. „Naštěstí pro nás, ty nemáš na výběr. Osobní preference nás nemusí trápit.“

*Co to s ním je?“ pomyslela si, když si všimla, že od ní v hrůze odstoupil.

„Považuji náš rozhovor za inspirativní,“ konejšila ho. „Otevírají se nám zajímavé obzory, Jakube. Když vyvineme přípravek, který usnadní zájemcům o Hru dostat se dovnitř, vyděláme oba.“

„Vyvineme? Ty a já? Tebe chválí, že jsi génius. Bojím se zeptat, k čemu budu já!“

„Ty? Velmi si vážím tvých sociálních dovedností. Jsem si jistá, že si vezmeš na starost obchodní stránku. A pak tu je samotný vývoj, pro který budeš nepostradatelný.“

Slovo nepostradatelný si Jakub přeložil jako pokusné morče.

„Zlaté oči! Chystáš se na mně experimentovat!“ vyhrkl.

„Pro naše společné dobro,“ ujistila ho vážně a dodala. „Musím ti poděkovat. Dnes jsem měla špatný den se spoustou zbytnělých emocí. Ale tvůj malý problém mne stimuluje. Nyní můžeš jít. Potřebuji si promyslet další postup. Neříká se při podobných příležitostech, že zůstaneme v kontaktu?“

Jakub nevypadal, že by se chystal nastoupit do nabídnutého člunu.

„Co když odmítnu?“ zeptal se.

„Kdybys odmítl být užitečný,“ vysvětlila, „nebudu potřebovat přiznání, které jsi podepsal. Odevzdám ho vedení univerzity.“

Sotva se jeho vzdálené přísliby změnily blízkou a ne příjemnou spolupráci, Jakub se otřásl. „Já nechci…“

„Proč bys měl chtít odmítnout?“ pokračovala Gabriela, která nerozuměla jeho obavám. „Máš snad strach, že tě vynechám nebo ošidím? Myslela bych, že budeš mít radost.“

„Nesmírnou,“ ujistil ji vlažně.

„V tom případě sbohem.“

Lehce rozladěná Gabriela se otočila na podpatku a zamířila k proskleným dveřím institutu. Divný přístup, pomyslela si zklamaně. Jakub není tak ambiciózní, jak tvrdí. Čekala bych větší zápal pro věc!

Nepokoj, se kterým zápasila od chvíle, kdy odešla od Trojáků, ustupoval soustředěnému zaujetí. Jak stimulovat subjekt, abych nahradila indukovanou bolest? uvažovala. Potřebuji dlouhodobý účinek na nervovou soustavu. Pokud možno bez trvalých následků.

Vystoupila po schodem do prvního patra, kde se zastavila před dveřmi, na kterými stálo:

Ing. Lýdie Krajcarová, Ph.D. Ředitel(ka)

To Gabrielu vrhlo zpátky do studených vod, ve kterým plavala o vlastní přežití.

„Vstupte,“ ozvalo se, sotva zaklepala. Poslechla a vešla do místnosti, kde skromně zůstala stát za polstrovanými dveřmi. Za pracovním stolem seděla rudovlasá žena, oblečená v černém kostýmku, vedle sebe sklenici s vodou. Liščí zelené oči se nezvedly - zůstávaly upřené na knihu v červené vazbě s titulem Toxikologie - III. díl. Pod ní ležel sešit s poznámkami.

Toxikologie? uvažovala Gabriela. Nezabývá se její institut materiálovým inženýrstvím?

Kniha byla otevřená na stránce popisující účinky hadích jedů.

Toxické poruchy nervosvalového přenosu | Působení hadích neurotoxinů -presynaptické toxiny ß-neurotoxiny (ß-bungarotoxin,notexin,taipoxin) inhibují uvolnění ACh

„Hned se ti budu věnovat,“ poznamenala Lýdie a opsala si dva odstavce. „Zatím si udělej pohodlí. Ty jsi slečna Márová, že?“

„Ano, paní ředitelko,“ odpověděla Gabriela - a ani ji nenapadlo, aby ji vzala za slovo a opustit svou pozici.

„Prosím, posaď se,“ zopakovala žena netrpělivě. „A říkej mi Lýdie. Jak jsem byla informována, budeme společnice v podnikání. Partneři,“ dodala s lehkým náznakem úsměvu, „si tykají.“

„Ano, slečno ředitelko.“

„To bude složité,“ povzdechla si Lýdie a přistoupila ke strnulé Gabriele. Chvíli si jí prohlížela. „Myslím jsem tě učila. Nadaná,“ odříkávala pro sebe. „Pěkná tvářička, sirotek bez zázemí, společensky neaktivní. Vynechala jsem něco?“

„Bezdomovec,“ doplnila Gabriela, trochu dotčená suchým výčtem.

„Ano, bezdomovec,“ kývla Lýdie a bezohledně se zeptala: „Proč jsi odmítla stát se konkubínou? A pravdu, prosím. Lži o adopci můžeš vynechat.“

„Nechtěla jsem.“

„Prostě jsi nechtěla? To je vše? Žádné morální, fyziologické nebo jiné důvody? Víš, můj otec se nikdy neoženil. I moje matka je konkubína.“

„Nejsem vaše matka,“ odsekla Gabriela. „Mám jiné cíle. Promiňte, prosím,“ dodala způsobně s pocitem, že se nechala unést.

„Nic se nestalo. Kdybys odpověděla jinak, nemohla bych tě mít ráda.“

Mít ráda? Slyšet taková slova od stříbrnosky bylo přinejmenším překvapivé. Všeobecné mínění se shodlo, že stříbrní a zlatí jsou lidé s vypreparovanými city.

Jako by četla její myšlenky, Lýdie pobaveně podotkla: „Vždycky jsem tušila, že mi filosofie společnosti nevyhovuje. Díky nedávným událostem jsem přestala věřit na imperativ sobectví. Postarám se o tebe a budu doufat, že získám loajální přítelkyni.“

„Chápu.“

„Pochybuji,“ odvětila Lýdie, dotlačila Gabrielu do koženého křesla a nabídla jí čaj, který se dívka neodvážila odmítnout. Z malé kuchyňky se ozvalo syčení vody v konvice a cinkání nádobí. Několik minut po chvíli, kdy se Lýdie optala: „Zelený, černý nebo bylinkový?“ se ozvala rána a zvuk střepů na podlaze, spolu s bolestným výkřikem.

Gabriela vyskočila a našla Lýdii, jak se otřeseně opírá o stěnu, u nohou rozlitý čaj, který ji musel opařit. Přesto o svou situaci nejevila zájem, prazvláštně strnulá s pohledem upřeným kamsi na lednici. Teprve, když k ní Gabriela přiskočila, aby ochladila a ošetřila nohu zarudlou v nártu, se Lýdie vzpamatovala a pomohla jí.

„Děkuji.“

„Stalo se něco, slečno ředitelko?“

„Pogratuluj mi. Právě jsem se zasnoubila,“ zašeptala Lýdie vyděšeně.

„Zasnoubila?“

Měla jsem dojem, že na zasnoubení jsou třeba dva, pomyslela si Gabriela a zkoumala prázdnou kuchyňku. Nechce snad naznačit, že my dvě….?

„Zprávu mi donesl Stínošlápek,“ pokračovala Lýdie, která mávla směrem ke své pravé straně, jako by někoho představovala. „Dost ho to vzalo. Koho by napadlo, že bude žárlit.“

Zešílela? uvažovala Gabriela. Zasnoubení? Chová se, jako by jí oznámili úmrtí v rodině. Kdo je to Stínošlápek? Její oblíbený pes? Plyšák? Neumí se smířit s realitou? Zemřel někdo, na kom ji záleželo?

„Je mi líto,“ řekla nahlas, „vaší ztráty.“

„Nejde jen o ztrátu,“ odpověděla Lýdie nepřítomně. „Vzato kolem a kolem, získala jsem víc, než jsem doufala.“

„Jde tedy o dědictví?“ nadhodila Gabriela. Pak by se vše vysvětlilo! Ztráta a zisk jdou v takové chvíli ruku v ruce.

„Ano, o dědictví,“ připustila Lýdie. „To jsi uhádla pozoruhodně rychle. Žádná citová angažovanost,“ dodala trpce. „Nic jiného! Jaký máš ty názor na Záviše Velehradského?“

„Raději bych se mu vyhnula,“ odvětila Gabriela upřímně. Proč mluvíme o Velehradském?

„Vyhnula? Pak to jsme dvě. Ale žebráci si nemůžou vybírat.“

„Vy jste se zasnoubila s Velehradským?“ užasla Gabriela. „Proč?“

„Protože nemám na výběr. Protivím se mu. Vím to. Proto mne překvapil jeho návrh. Pochop, musela jsem reagovat rychle, aby neměl možnost se rozmyslet.“

Nemělo by to být naopak? pomyslela si Gabriela. Když porovnala krásnou sebevědomou ženu před sebou s obrazem ošuntělého a sešlého Záviše Velehradského, pak jedinou roli, kterou by mu přisoudila, byl odmítnutý nápadník.

„Neukvapila jste se?“

„Stínošlápek má také ten dojem,“ přiznala Lýdie. „Dokonce i Závišova malá víla nesouhlasí.“

„Malá víla? Stínošlápek?“

Je ještě příčetná? Kdyby mne někdo nutil, abych se zasnoubila s Velehradským, nezešílela bych také? pomyslela si Gabriela. Ten chlap budí v lidech hrůzu!

„Ano, naši virtuální pomocníčci,“ usmála se Lýdie, když si všimla, jak se dívka zmateně rozhlíží. „Nemůžeš je vidět, protože nenosíš chytrou čelenku. Stínošlápek trucuje tamhle u konvice.“

„On poslal avatara, aby vám navrhl zasnoubení?“

Gabriela nikdy nekladla důraz na romantické záležitosti, ale při představě, že by k takové události mělo dojít tak neosobně a chladnokrevně, se jí zatočila hlava.

„Ten bastard,“ pronesla procítěně. Na okamžik zapomněla na rozdíl mezi nimi a podnikla neohrabaný pokus Lýdii obejmout. „Nevím, co si myslí!“

„Konečně teplo lidského těla,“ vzdychla si Lýdie a objetí opětovala tak vřele, že se Gabriela začervenala. Vzápětí Lýdie ztuhla: „Ne,“ vykřikla. „Tohle nemůže myslet vážně! Blázen jeden!“

Když Gabriela zvedla tázavě hlavu, všimla si, že ze zelených liščích očí tečou slzy.

„Můj drahý snoubenec postupuje rychle,“ vysvětlila Lýdie.

Postupuje rychle? Požádal ji o ruku? Po čtvrthodinových zásnubách?

„To snad ne,“ vykřikla ohromeně. „Nemůže chtít svatbu!“

Lýdie se rozchechtala s náznakem hysterie v hlase.

„Vdavky by nebyly zlé,“ ucedila. „Svatba nikomu neublíží. Je to horší, než si představuješ.“

„Jak?“

„Můj drahý snoubenec chce, abych schválila útok na svou nevlastní sestru. Chce ji vyřídit, aby moje rodina věděla, že se mnou musí počítat.“

„To nemůžete!“

Gabriela sice netušila, co v korporátním světě obnáší takový útok, zda najatého zabijáka nebo zmlácení na ulici, ale nevěřila, že by Lýdie nabídku přijala.

„Právě naopak,“ řekla Lýdie unaveně. „Jediné, co nemůžu je nesouhlasit. Celé roky jsem odolávala… Stínošlápku,“ dodala pevně, „máš mé svolení. Postupuj podle jejich instrukcí. Já, Lýdie Krajcarová, schvaluji všechny potřebné akce, které vyřadí mou sestru, Darinu Krajcarovou, z nástupnické linie.“

Footnotes

Nejsem jako ostatní!

Nekonečná společenská propast, která se zdála nepřekonatelná, se uzavřela. Ani jedna z žen netoužila se druhé svěřovat, proto hledaly společné neutrální téma; tím se ukázala být biochemie, o kterou Lýdie Krajcarová projevovala nečekaný zájem.

Je posedlá jedy, všimla si Gabriela, když si uvědomila, kam se jejich debata stáčí. Musí jít o čerstvou posedlost, protože nemá hlubší znalosti.

Zatímco Lýdie studovala neurotoxiny, které způsobují zástavu dechu a okamžitou smrt, Gabrielu zaujala zmínka o kopřiváku morušovitém: .

Dendrocnide moroides má na listech křemičité tyčinky, které se při otěru zlomí a zabodnou do kůže. Tyto tenké chloupky se v kůži odlomí a vrchní část kůže se nad nimi uzavře, nelze je jednoduše odstranit třením nebo vytažením. Neurotoxin obsažený ve vláknech bezprostředně způsobuje bolest, která se od počínajícího brnění po 20 až 30 minut stále stupňuje a projevuje se i v místech, která zcela jistě nebyla zasažena. Velikost bolesti, která může ve slabší formě přetrvávat i několik dnů, závisí na množství vstřebaného jedu.

Kopřivák morušovitý[#1]

Mohla bych nahradit nervovou indukci rostlinným toxinem? uvažovala Gabriela. Při dalším studiu narazila na jisté potíže. Zdálo se, že kopřivák může vyvolat trvalou bolest, která dožene jeho oběť k sebevraždě.

S tím by Jakub nesouhlasil, povzdechla si s lítostí. Budu se muset poohlédnout po mírnější variantě.

Jejich studijní zápal, přerušovaný občasným hovorem, ukončil až příjezd Záviše Velehradského, který je vyzvedl v kanceláři a odvedl k čekajícímu e-taxi.

Téma zasnoubení nepřišlo na přetřes, ale když se ocitli na otevřeném prostranství univerzity, oba stříbrní se k sobě přiblížili, takže by vzdálený pozorovatel mohl usuzovat, že se důvěrně dotýkají.

I když šlo o představení pro veřejnost, Gabrielin estetický smysl se bouřil. Znechucení takovou mesaliancí dostoupilo vrcholu, když odjížděli od univerzity a ona měla možnost porovnat ruce údajných snoubenců.

Zatímco Lýdiina pokožka byla hladká, dokonalá, takřka vyretušovaná používáním bioaktivních přípravků, které stříbrní občané dostávali na příděl a ke kterým se i Světlana dostala pouze ve formě zbytků po svém otci (ten z titulu své herecké profese měl přístup k větším dávkám od filmové společnosti) Závišovy ruce byly zanedbané, žilnaté a téměř hrubé, pokryté špatně zahojenými jizvami.

Chudák Lýdie, pomyslela si Gabriela. Kdyby se mne Velehradský dotkl, umřela bych odporem.

I když tušila, že Záviš má důvod, proč se neobtěžuje s návštěvou kosmetické kliniky (jak by každý pravověrný stříbronos udělal) nemohla si pomoct, aby na ty dvě odlišné ruce nezírala.

Lýdii ale trápilo něco jiného.

„Co se děje?“ zeptala se tiše. „Vypadáš hrozně.“

„Také se hrozně cítím,“ odpověděl Záviš a unaveně se opřel do sedadla. „Člověk se nezbaví následků dlouhodobé nespavosti za pár dní.“

„Chápu.“

„Budu v pořádku,“ zabručel a zavřel oči. „Nevšímejte si mě.“

Něco tají, napadlo Gabrielu a bylo jí jasné, že Lýdie chápe situaci stejně, ale že se rozhodla nenaléhat. Pak si všimla Gabrielina pohledu a zaujatě zkoumala totéž.

„Ukaž,“ řekla pak a otočila se k dívce. Ta jí s kapkou studu podala svou dlaň, která působila stejně nepatřičně jako ta Závišova. Gabriela samozřejmě neměla jizvy a pleť měla mladou a pružnou, přesto cítila, že oproti dlani stříbrné ženy ta její připomíná smirkový papír.

Byl to zahanbující pocit, který nikdy předtím nezažila. Jistě, Světlana měla také své přípravky, ale nedostatečné množství, které dostávala, neumělo vytvořit ten nebeský dojem, který zval jako dotek z jiného něžnější světa.

„Tady máš.“

Lýdie sáhla do kabelky a vytáhla plastový zapečetěný kelímek se stříbrným roubením a nápisem Bioaktivní kožní krém - neurčený k volnému prodeji.

„Ale…“

„Žádné protesty, prosím. Jako naše společnice máš právo na závdavek, nemyslíš?“

Gabriela přikývla, šťastná jako by dostala zlatý poklad. Nerozbalený krém v této kvalitě na černém trhu stál desetitisíce korun, pokud ho kdy kdo nabízel. Většina studentek i studentů by se neštítila ničeho, jen aby ho získala.

Dokonce i Světlana, která ji považovala za sestru a měla relativně dobrosrdečnou povahu, se nikdy nepřiměla se s Gabrielou podělit - byť se pak svíjela v záchvatech lítosti a svatosvatě slibovala, že příště se polepší.

Někde hluboko, pohřbený pod přívalem štěstí, se ozýval titěrný červík rozumu, který ji varoval, že pokud přijme nabídnutý kelímek, nebude mít jinou možnost než přistoupit na Závišovu nabídku a ocitnout se ve Hře.

Ale Hra byla daleko, zatímco bioaktivní krém blízko.

„Děkuji,“ řekla vděčně. „Můžete se mnou počítat.“

„Já se tě nesnažila koupit,“ usmála se Lýdie, v liščích očích zelené plaménky.

„Navíc by ses prodala pod cenou,“ ozvalo se náhle. Gabriela si uvědomila, že Záviš výměnu upřeně sleduje.

„Dostaneš i supertonické nápoje,“ ozval se s nádechem pohrdání. „Vítej v báječném světě, kde nic není nemožné. Staneš se dokonalá od vlasů až po konečky prstů.“

Obě ženy se začervenaly, protože jeho slova roztříštily křehký ideál, o kterém snily.

„Marnost nad marnost a nic než marnost,“ zabručel. „Budeme vysedat. Schovejte ty cetky, ať nevzbudíte závist davů.“

Ale o davech nemohl být řeč, protože ulice byla prázdná - až na kurýrní dodávku s logem HC. U ní netrpělivě pošlapávala štíhlá postavička v modré uniformě a čepici kurýra. Za ní vřeštěla voliéra cizokrajných ptáků, jako připomínka, že plasťáci tu nejsou vítáni.

„Že jste si dal načas,“ řekl kurýr a rázně k nim zamířil, pod paží malý nenápadný balíček. „Čekám tady dvě hodiny.“

„Á, náš bezpohlavní posel,“ ušklíbl se Záviš. „Malý moment, prosím.“

Bezpohlavní? Gabriela nikdy neměla zájem o problémy, spojené se sexuální orientací, protože je považovala za bezvýznamné, ale byla si jistá, že kurýr je dívka, která se snaží vydávat za chlapce.

„Nejsem bezpohlavní,“ odsekl poslíček uměle hlubokým hlasem a odhodil veškeré zábrany, když se poťouchle zeptal. „A co vy, vážený? Budujete harém?“

„Opatrně, 443,“ odsekl Záviš pobaveně, nedotčený drzostí, kterou by si normální stříbrný nenechal líbit. „Nebo by si někdo mohl myslet, že tady dámám závidíš.“

„Nefanděte si. Ani bych se vás nedotkla.“

„Nedotkla? Nepleteš si rody? Nebo jsi zde opět v roli zneuctěné panny?“

„Přeřekl jsem se,“ řekl kurýr ještě hlubším hlasem, červený až po límec uniformy. „Jsem tady obchodně.“

„Nemáš co na práci, když jsi tady vydrželo dvě hodiny?“ optal se Záviš a vlekl Gabrieliny obří kufry ke schodišti domu.

„Nejsem žádné ono,“ urazil se kurýr. „Chcete svůj balíček nebo ne?“

„Neodpověděl jsi mi na otázku,“ vzdychl si Záviš.

„Jsem strašně zaměstnaný. Zdržujete mne.“

„Nevypadá to tak. Kolik máš na starost Hráčů? Tři, čtyři?“

„Šest,“ odsekl kurýr. „Teprve začínáme, ale rozrůstáme se.“

„Ano? A kolik je takových jako ty? Pět set?“

„Už přes tisíc.“

„Opravdu? Je to známka neschopnosti, že ti přidělili tak málo zákazníků?“

„Nesnažte se mne urazit. Někteří jsou rádi, že mají dva.“

„Na celé město? Vypadá to, že Hra netáhne, co?“

„Žádné obavy. Hráči prostě přibývají pomalu.“

„Hned jsem klidnější.“

Potměšilý bastard, pomyslela si Gabriela s neochotným obdivem. Stačilo několik otázek a kurýr prozradil, co se možná Herní Centrum snažilo tajit. Pokud počítala správně, pak na deseti miliónové město připadalo sotva pět tisíc Hráčů.

„Co když jsem s tebou nespokojený?“ pokračoval Záviš chladně a přebíral balíček. „Můžu tě vyměnit?“

„Nechtěla jsem být drzá,“ vyplašeně vyhrkl kurýr, který zapomněl, že vystupuje jako chlapec. „To byste mi neudělal, že ne?“

„Proč se plašíš? Jsem s tebou velice spokojený.“

Jistě že je, pomyslela si Gabriela s malým úsměvem. Kde by našel podobného hlupáka?

„Možná bych ti dokonce mohl Hráče doporučit, co ty na to?“

Kurýr se rozzářil. „To byste byl hodný. Máte někoho v merku?“ zeptal se a prozradil tak, ze které společenské vrsty vyšel.

Záviš ukázal na svůj doprovod. „Gabrielo, ukaž mu svůj malý poklad.“

Když se objevil ještě nerozbalený NT-vysílač, kurýr k ní přiskočil, aby krabičku zakryl tělem. „Schovejte to, prosím, slečno. Nikdo nemusí vědět, co tady máte. Neumíte si představit, jaká je mezi dopravní službou konkurence. Ti, co nebudou mít do konce měsíce alespoň deset zákazníků, půjdou zpátky na ulici.“

Hned si připadám jako VIP. Velehradskému stačilo pár vět, aby se ta holka odkopala. Gabriela si svatosvatě umiňovala, že si na Záviše dá pozor.

„To není můj problém,“ řekla, odhodlaná dokázat, že umí pokračovat. „Kurýr jako kurýr, ne?“

„Ani náhodou,“ vyhrkl fluid a vysokým dívčím hlasem pokračoval. „Jmenuji se Leontýn…“

Pak si vzpomněl na svou oboupohlavní identitu a o oktávu níž dodal: „Ale klidně mi říkejte Leo.“

Lýdie, která mlčky poslouchala, se zamračila.

„Nevidím jediný důvod, proč tomu vůbec nějak říkat,“ ozvala se tak povýšeně, že i Gabrielu zamrazilo. „Spěcháme a ten tvor nás zdržuje. Proč se s tím ještě bavíme? Gabriela má pravdu. Je to jen korporátní poslíček, od pohledu neužitečná věc.“

Krutý způsob, s jakým ho Lýdie degradovala na neživý předmět, zůstal bez odezvy. Ale Gabriela se nedivila. Zatímco Závišův vzhled nevzbuzoval valný respekt, Lýdie Krajcarová byla bona fide stříbronos, pro kterého pohrdat bronzáky a plasťáky bylo stejně přirozené jako dýchat.

Koho by napadlo, že jsem si s ní před chvílí přátelsky povídala? pomyslela si Gabriela šokovaně. Mělo mne trknout, když dala příkaz k likvidací své sestry, že nebude na nikoho plýtvat soucitem.

S pocitem, že byla podvedená, zmírnila tón: „Třeba může být užitečná… Nebo užitečný,“ dodala utrápeně, podrážděná zmatením mluvnických rodů.

„Jak?“ zeptala se Lýdie suše. „Ani se neumí rozhodnout, jaké má pohlaví. Můj drahý,“ obrátila se vemlouvavě na Záviše, „doporučuji, abys to nahradil.“

„Ne, prosím. Počkejte! Jmenuji se Leontýna a jsem holka. Nejsem jako ostatní.“

„Pochopili jsme,“ odtušila Lýdie. „Ale být jiná není žádné doporučení. Teď, když jsme vyřešili tvou oboupohlavní krizi, co uděláš pro nás?“

„Děkuji, paní,“ pospíšila si Leontýna, jako by byla skutečně vděčná za rozseknutí problému, který ji dodnes trápil. Zdálo se, že chce promluvit, ale místo toho mlčky ukázala na svou dodávku. „Ráda bych se zavděčila,“ načala a dál nepokračovala.

Co je s ní? pomyslela si Gabriela. Nezkouší trochu naši trpělivost? Jestli se chce zavděčit, proč mlčí jako zařezaná?

„Dostaneš jednu jedinou příležitost,“ řekla Lýdie a otočila se na podpatku. „Gabrielo, má milá, dej jí pět minut, ani o vteřinu déle.“

Když se oba stříbrní vzdálili, Leontýna prudce vydechla, jak tajila dech.

„Tvá máma je zatraceně přísná dáma,“ pronesla vyčítavě. „Docela tě lituju.“

Moje máma? Proč si ta holka myslí, že je Lýdie má matka? Nejenže byla Lýdie starší jen o deset let, ale i světlou pletí se od snědé Gabriely lišila. Ledaže by si ta holka myslela, že mne adoptovali!

Což nebyl hloupý předpoklad, protože vysoce postavené ženy se s pořizováním dětí málokdy obtěžovaly. Nešlo jen vyhnutí se těhotenství (což snadno zajistily náhradní matky), ale i o ztrátu času spojenou s péčí o dítě.

Stříbrní (a někdy i zlatí) dávali přednost adopci perspektivních náctiletých, které několik let pozorovali, aby měli jistotu, že získají do rodiny snaživé a nezkažené jedince.

Zrovna já bych se neměla divit, pomyslela si. Ale než stačila Leontýnu opravit, ta vytáhla ze své příruční brašny bloček s papíry a hbitě cosi zapisovala.

„Hele,“ řekla pak a přidržela papír tak, aby ho si mohla Gabriela přečíst, „budeš držet basu a přestoupíš za mnou? Tady je moje vizitka.“

Na papíře ale stálo: Nemůžu mluvit. Šmíruje mne umělá inteligence v dodávce. Moc nevím, ale budu se snažit ti pomoct. Přísahám! Řekni tomu chlapovi, že nikdo netuší, k čemu ty datadisky jsou. Ale zaslechla jsem, že se podařilo několik nahrát. Jenom nabité mají cenu. HC je vykupuje za trojnásobek, ale prý existují aukce, kde je střelíš za víc.

Sotva Gabriela dočetla, vzkaz se ztratil, jako by nikdy neexistoval, tak rychle ho kurýrka roztrhala a zmuchlala.

„Mám číslo 443,“ vykřikla a utíkala zpátky k dodávce. „Zapamatuj si to!“

Footnotes

[#1]

https://cs.wikipedia.org/wiki/Kop%C5%99iv%C3%A1k_moru%C5%A1ovit%C3%BD

Byla jsem nemotorná!

Za okny svítilo nízké podzimní slunce, když Gabriela odložila telefon a zahleděla se na holou stěnu pokoje. Zůstala sama v pustém minimalistickém bytě, zatímco její společníci odjeli pro nezbytnosti, které Lýdie potřebovala k životu.

Rozhovor se Světlanou byl dlouhý, plný jemných narážek a chichotání. Zdálo se, že sourozenci Trojákovi zakotvili v bezpečném přístavu, kde, jak se Světlana vyjádřila, dokáží přežít.

Přežít? Ale víc nic, pomyslela si Gabriela pochmurně. Sama byla v cizím prostředí, ve společnosti lidí, kteří budili téměř hrůzu a kteří rozhodně nenabízeli soucitné porozumění.

Jestliže kdy považovala soužití se Světlanou, chodící kotlíkem citových výlevů, za obtížné, pak druhý extrém jí nevyhovoval o nic víc.

Když uslyšela, že se dva stříbrní vrátili, zamířila do kuchyně, kde našla nachystanou večeři, jakousi exotickou pochoutku, jemně sekané maso naložené v sladko-kyselé omáčce s nádechem smetanové vůně a ostrou, do žluta zabarvenou rýží. Nakonec se servíroval sladký desert, na který Záviš hleděl tak podezřívavě, že se Lýdie málem urazila.

„Nemáš rád sladké?“

„Proč jsi objednala dort s ořechy a se šlehačkou?“

„Tady na přání naší mladé partnerky,“ Lýdie ukázala na Gabrielu.

„Aha,“ zabručel, pevně stiskl zuby a zabořil lžičku do čokolády. „Tolik příjemných vzpomínek,“ zasyčel nepřátelsky, „v jednom sladkém potěšení.“

„Nikdy ho už nekoupím,“ poznamenala Lýdie.

„Nesmysl, je vynikající.“

Jako při nuceném krmení, Záviš do sebe házel jedno sousto za druhým a bez žvýkání polykal.

„Musí ti opravdu chutnat,“ podotkla Lýdie kysele.

„Změňme téma! Co ty a náš nerozhodný posel?“ obrátil se Záviš na Gabrielu. „Vytáhla jsi z něj nebo z ní něco?“

„Něco málo.“

Gabriele nedělalo potíže zopakovat zpaměti vzkaz napsaný na papíře.

„Datové disky?“ optala se Lýdie. „Máme je nabít? O čem se bavíme?“

„O tomhle,“ Záviš rozbalil balík s logem HC a z něj vytáhl šest hranolů z průhledného plastu.

„Co je to?“

„Další záhada,“ řekl Záviš unaveně. „Oni se opravdu snaží, aby nám nedali sebemenší nápovědu.“

Pak jim udělal přednášku z konspiračních teorií, ke kterým došel, což zabralo půl hodiny plné obratů jako možná, pravděpodobně a pokud připustíme, že….

„V každém případě,“ uzavřel, „tady máte! Komu se podaří nabít datadisk, vyhrál.“

„Ale jak?“

„Nemám tušení. A ta malá zaostalá také ne!“

Na Gabrielin tázavý a trochu uražený pohled, Lýdie odpověděla: „Nemyslí tebe, miláčku. On a jeho malá víla mají hezký a vyvážený vztah. On si o ní myslí, že je blbka - a ona o něm, že je naprostý idiot.“

Obě se zasmály, ale Gabriela už zkoumala slovo, které Lýdie použila. Miláčku? Z jejích úst zní nepatřičně, beze stopy skutečné vřelosti. Nutí se do laskavosti? Proč?

„Navrhovala bych,“ ozvala se nesměle, „umístit datadisk blízko NT-vysílače. Nevidím konektory, musí jít o bezdrátový přenos.“

„Co se mne týče, strčím si tu věc pod polštář, budu na ni intenzivně myslet a doufat, že se stane zázrak,“ ušklíbl se Záviš, u kterého žádný pokus o laskavost nezaznamenala. „No nic, dámy. Čas na večerní přípravu a spát. Já si vezmu pohovku, zatímco na vás zůstane postel. Nějaké námitky?“

Gabriela pokrčila rameny. Lepší než zůstat na podlaze, pomyslela si a vzpomněla si na ubytovny, kterými prošla jako sirotek, než se jí ujali Trojákovi.

„Proč ne,“ řekla Lýdie a vypadala nejistě. „Nikdy jsem se ještě o postel nedělila.“

„Já ano,“ odsekl Záviš suše. „A nehodlám si to zopakovat… O nic nejde,“ dodal konejšivě, „jakmile budeme ve Hře, jsme na dvanáct hodin mimo. Žádné nepohodlí.“

„Nejsem tak přecitlivělá,“ odsekla Lýdie. Postel byla široká a pohodlná, ale ona se položila na pravý okraj, co nejdál od Gabriely, která rozpačitě zaujala podobnou polohu.

Znovu si vzpomněla na Světlanu a její vzrušený hlas. Pro ni to je malé dobrodružství, vzpoura proti rodičům. Ovšem, pro mne nastala existenční krize. Na rozdíl od ní se nemám kam vracet, sotva mne omrzí hrát si na nezávislou.

Začala tiše vzlykat, ohromená nespravedlností světa. Brzy měla mokrý polštář. Jsem sama, napadlo ji. Vždycky jsem byla sama. Propadala se do mlčenlivé prázdnoty.

Pak se jí dotkla něžná dlaň. Lýdie ji přitáhla doprostřed postele, objala a zašeptala: „Nikdo mne nikdy neutěšoval, takže nevím, co dělat. Ale to neznamená, že se nemůžu pokusit. Budu tě držet, dokud neusneš, chceš?“

„Ano, prosím.“

Gabriela se vděčně schoulila do nabídnuté náruče, i když cítila, jak Lýdie napíná svaly a bojuje s odporem, který v ní vyvolával tělesný kontakt.

Je to jako tisknout se ke skále, napadlo Gabrielu, když usínala. K pevné a neochotné skále. Ke kameni, který předstírá soucit.

„Mladší slečno! Mladší slečno!“

Kde jsem?

Probudila se pod malovanými nebesy, na kterých skotačila zvířata různých tvarů, povědomých i nepovědomých. V houští se krčili šavlozubí tygři, proti nim jelínci se špičáky, vedle nich vyhynulí mamuti, neznámí zelenohnědí ještěři, ptáci od kolibříků až po kondory, následovaní bájnými tvory jako fénixové, mořská monstra nebo draci evropští i asijští.

Látka byla vyvedená v živých veselých barvách, ale s pozoruhodnou dávkou realismu, snad jako připomínka, že i pohádka může být skutečná.

Moc pěkné, pomyslela si Gabriela, která nikdy neměla velké nároky na umění. Ocitla jsem se ve Hře? Hrozí mi nebezpečí?

Když vstávala, vrazila do židle a ta se s rachotem skácela na podlahu. K čertu!

Jako na povel, dveře od prostorné ložnice se otevřely a objevila se mladá služebná v černobílých šatech a s nadýchaným čepcem na hlavě. Bylo to mladé, sotva sedmnáctileté děvče s plachým výrazem a laníma hnědýma očima.

„Mladší slečna se probudila?“ zeptala se mírně. „Přeje si mladší slečna obléknout?“

Je zaostalá? napadlo Gabrielu. Od způsobu mluvy v třetí osobě až po ostýchavé bojácné chování, které nebylo vlastní ani plasťákům, služebná Gabrielu iritovala.

Ne, to nejsem já, uvědomila si. To je má druhá osobnost. Mé zdejší alter ego.

Užasle prozkoumala své dvě stránky, jednu vlastní a druhou cizí. První se stahovala do pozadí, zatímco ta druhá netrpělivě bubnovala prsty o pelest.

„Obléknout?“ zeptala se, aby schovala své podráždění. „Proč?“

„Paní přikázala, aby se obě slečny a mladý pán nachystali na cestu. Připravila jsem cestovní šaty.“

„Když si matka přeje,“ pronesla lhostejně. „Obleč mne!“

Přesně jak ji upozornila Lýdie, její tělo kontrolovala ta druhá, ale jen v krátkých intervalech, takže sotva se postavila do pozice, druhá se stáhla a nechala ji, ať si poradí. Byl to zvláštní pocit nechat se oblékat někým dalším. Byla bych třikrát rychleji hotová, kdybych to udělala já, pomyslela si Gabriela, ale neprotestovala, protože získala čas se rozmyslet a porozhlédnout.

Zdálo se, že podobně jako Medard, i ona se dostala do bohaté rodiny, kde jí nehrozilo nebezpečí. Všimla si, že i když pokoj působil středověce, nebyl o nic méně moderní, než na co byla zvyklá. Zahlédla ozdobné umyvadlo s tekoucí vodou, psací stůl s pečlivě nabroušenými tužkami, knihy s barevnými obálkami a hlavně teplé zdi, které měly daleko do studených zdí skutečných kamenných hradů.

Je to jen přehnaně zdobená replika, pomyslela si vděčně. Gabriela měla ráda své pohodlí a nikdy nechápala zaujetí pro starožitnosti.

„Co je to?“ zeptala se, když služebná skončila s oblékáním a podala jí kožený předmět prokládaný stříbřitým kovem.

„Váš jezdecký bičík,“ řekla služebná opatrně s nádechem strachu v očích.

„Aha, děkuji,“ odpověděla Gabriela, která neměla ani vztah ke koním, ani k jezdeckému příslušenství.

Když ho ale uchopila, ucítila, jak se jí pod žebry rozhořívá vnitřní plamen, dodatečný orgán, na který Záviš kladl ve svém školení důraz. Nyní se plamen protáhl skrz její paži, aby se spojil s bičíkem, což doprovázelo lehké brnění v prstech.

Než si stačila uvědomit co dělá, švihla služebnou přes dlaně. Ta ucukla, ale neodvážila se vykřiknout.

Necháš toho! pomyslela si Gabriela na adresu té druhé. Kromě šoku ale podlehla vědeckému zaujetí. I když šlo o lehký dotek, spíš pohlazení, bičík sloužil jako vodič vnitřního plamene, který pronikl k dívčiným nervům a podráždil je za vzniku krátké, ale intenzivní bolesti.

„Omlouvám se,“ řekla, když si všimla, že služebná má slzy v očích.

Ta zjevně omluvu nečekala, ale potěšila ji, protože se usmála: „To je v pořádku, mladší slečno. Byla jsem nemotorná.“

Musí být řádně vycvičená, pomyslela si Gabriela. Dostane výprask a ještě poděkuje. Mé druhé já je pěkná stvůra!

Aby dál nemusela experimentovat na služebné, přiložila bičík k vlastní dlani a vyzkoušela výboj na sobě. Brzy zapomněla na svět a ponořila se do řízeného testování. Vnitřní plamen a vše kolem něj ji fascinovalo.

„Ehm, mladší slečna by měla jít,“ zakašlala služebná, užaslá, jak se Gabriela dobrovolně mučí. „Její matka už na ni čeká.“

„Ovšem, děkuji.“

Pokoj, jak brzy zjistila, se nacházel v hradní věži, odkud musely dívky sestoupit po kamenných schodech. Na stěnách visely portréty mužů a žen, pod kterými se nacházely krátké životopisné poznámky doprovázené letopočty.

Baronka Izabela Smutná, vdova, pověřená správou hradu ve věku dvaceti šesti let. Zabita bandity o tři roky později. Děti Jonáš a Jáchym.

Rytíř Jan Obratný, pověřený správou hradu ve věku třiceti dvou let. Pohřešovaný po lovecké návštěvě Lesa roztomilých kulíšků. Bezdětný.

Baron Medard a jeho žena Sylvie, současní správci hradu. Děti Juraj, Světlana a Gabriela.

Na rozdíl od ostatních tabulek, které byly zasazeny do zdi, popis pod současnými majiteli hradu působil dočasně, jako by ten, kdo ho psal, nevěřil, že má smysl se trápit s čímkoliv trvalým. Při tempu, jakým se majitelé hradu střídali a mizeli, mohlo být, že za pár měsíců bude nápisy měnit.

Rekordmanem zůstával hrabě Arnošt Tuhý, který vydržel ve službě třicet let a rezignoval ve prospěch dcery Anežky. Ta se udržela deset let, aby byla zabita anonymním milencem z důvodů, které tabulka neuváděla.

Jak šel čas, dny správců se krátily, zatímco jejich šlechtické tituly se stávaly méně působivými. Z toho Gabriela pochopila, že zdejší páni a paní umírali dřív, než stačili vyšplhat na další příčku společenského žebříčku.

Footnotes

I já se stanu školní bohyní!

Když Gabriela došla na nádvoří hradu, pochopila, že se čeká jen na ni. Sotva se objevila, služebnictvo se uklonilo, zatímco ona ztuhle hleděla na nachystané koně. Byla to vysoká zvířata, která tančila na kamenné dlažbě s divokým ržáním.

Když byla malá, do sirotčince přivedli tři malé poníky, na kterých se děti projížděli krátkých pět minut. To byla její jediná zkušenost v sedle - a nyní se od ní chtělo, aby nasedla do stvoření, které sotva zvládali dva vzrostlí chlapi?

Jsem mrtvá, pomyslela si. Tutéž myšlenku s ní museli sdílet i Juraj se Světlanou, kteří se tvářili jako na pohřbu.

Jsou to ale oni?

Kdyby neviděla tabulku na zdi hradu, nikdy by ji nenapadlo, kdo jsou ti dva. Jediné, co jim zůstalo z jejich skutečné podoby, byly světlé vlasy.

Ale Hra si s nimi pohrála - zejména s Jurajem, který se vždy trápil pro svůj ne dost mužný vzhled. Nyní měl stejně jako Světlana majestátní zlatou hřívu, která mu dodávala vzhled utrápeného lva v kleci. Jako kompenzaci získal široká ramena, hranatou tvář a orlí nos. Dále nosil ocelové brnění, štít a u pasu meč.

Nebýt těch vlasů, musel by si připadat jako v sedmém nebi, pomyslela si. Macho jako vyšitý.

Světlana se také změnila, byť ne o tolik. Její obličej se stal měkčím, měla kulatější bradu, méně výrazné lícní kosti a obrovské modré oči, ze kterých vyzařovalo vlídné porozumění. Nicméně její charakteristické nešvary zůstaly, takže i teď si nervózně kousala spodní ret.

„Moje pýcha dorazila,“ ozvalo se.

To promluvila vysoká snědá žena oblečená do drahých cestovních šatů z vydělávané jelení kůže. Vypadala jako krásná zlá královna z televizního dramatu, ten druh, který pohybem ruky odsuzuje na smrt. Měla ostré dokonalé rysy se zapadlýma hnědožlutýma očima, ve kterých vynikaly panenky, kolmé jako u satanistického kozla.

Baronka Sylvie? Má matka?

Než se stačila Gabriela vzpamatovat, žena k ní přišla, objala ji a políbila na obě tváře.

„Vyspala ses dorůžova, maličká?“

„Ano, ma-matko,“ zakoktala Gabriela, vděčná, že její druhé já oplatilo baronce vřelé objetí. „A, ehm, ty? Měla jsi dobrou noc?“

„Vynikající,“ usmála se žena. „Tvůj otec a já jsme mnoho nenaspali. Není úžasné mít za muže nevyčerpatelného hrdinu?“

„Ale matko!“

Zatímco Gabriela zůstala perplex, Světlana se ozvala, věrná svému zvyku nenechat záležitosti jiných na pokoji.

„Naše věčně nespokojená kverulantka,“ povzdychla si baronka a objala i Světlanu. Ovšem ne tak vřele jako Gabrielu, jak ta s uspokojením zaznamenala.

„Biologické záležitosti mezi mužem a ženou bys měla chápat. I když ses rozhodla, jak se rozhodla, nemusí se z tebe stát jeptiška.“

„Tady nejde o biologie, ale dekorum,“ odsekla Světlana. „Služebnictvo nemusí vědět, jak trávíš noci.“

Tohle by skutečná Světlana nikdy neřekla, uvědomila si Gabriela. Ta si příliš zakládá na své všelidové povaze. Byla by první, kdo by kázal proti pokrytectví.

„Oni mají uši, ale neslyší,“ prohlásila baronka chladně. „Nikdo si nedovolí poslouchat důvěrný rozhovor mezi mnou a mými dcerami.“

Gabriela její prohlášení měla za absurdní, ale všimla si, že služebnictvo má kamenné tváře a neodvažuje se ohlédnout. Ta ženská je démon!

„A co ty, můj junáku?“ obrátila se baronka na Juraje a také ho objala. „Silný a mužný po otci. Pamatuj si, že musíš být nemilosrdný, ne lítostivý jako tvoje sestra.“

„Ano, matko,“ zamumlal Juraj, rozpačitý a podivně červený ve tváři.

„Ale copak?“ usmála se baronka a laškovně mu foukla do ucha. „Stále tvrdý a připravený k boji, jak se zdá.“

Mladík zrudl jako pivoňka a Gabriela si byla jistá, že nebýt kovového brnění, jeho tělo by ho zradilo v dolních partiích.

„Drahá nevlastní matko,“ ozvala se opět Světlana s důrazem na nevlastní. „I když nejsme spříznění krví, měla bys pamatovat, že jsi vdaná žena.“

„Pravda,“ ustoupila baronka, „zejména když můj manžel přichází. Vzdejme čest pánu hradu!“

Poslední slova zazněla nahlas a všichni na nádvoří se hluboce uklonili, včetně baronky a jejích dětí.

Gabriela zjistila úžasnou věc. Stačilo ustoupit do pozadi své mysli a její druhé já se ujalo vedení. Vůbec to nebylo, jak Lýdie popisovala.

Ovšem, Lýdie je stříbronos, uvědomila si. Možná to, že se neumí vzdát kontroly, celou dobu bránilo jejímu druhému já se prosadit.

To by také vysvětlovalo, proč Záviš prakticky nedokázal druhé já vyvolat a během Lýdiina vyprávění se nestačil divit. Člověk posedlý touhou být u kormidla nemá šanci uspět, pomyslela si. Proto musí stříbrní zákonitě ve Hře selhat. Zatímco já…

Pohodlně usazená v zákoutí své mysli, opatrná, aby otěže přenechala alter egu, pozorovala, jak pán z Mechového kopce sestupuje ze schodů. Když porovnala břichatého plasťáka ze svých vzpomínek s mužem na schodišti, marně hledala, co ti dva mají společného.

Medard, pán z Mechového kopce, byl mohutný dvoumetrový muž s hranatým obličejem. S vyholenou hlavou a krátkým černým pruhem vlasů vypadal jako jeden ze záporožských kozáků, když psali dopis sultánovi.

Stejně jako Juraj, i on měl široká ramena, orlí nos a ocelové brnění. V ruce držel obrovskou palici, prokládanou stříbrným kovem.

S utrápeným výrazem pohlédl na shromáždění, pak na svou démonickou ženu.

„Pojedeme!“ zavelel krátce a volným krokem, jako by se mu nechtělo, zamířil k svalnatému válečnému valachovi.

I Světlana s Jurajem na své dva bělouše hleděli s rozpaky. Pouze Gabriela následovala baronku bez zaváhání. Ale i ona se vyděsila, když zjistila, že její druhé já se hrne k divokému vraníkovi, který pohazoval hlavou a kopal kolem sebe. Jeden ze štolbů mu doslova visel na krku.

K čertu! Proč jsem musela skončit s takovým hovadem?

„Jsi si jistá, sestřičko?“ optala se Světlana a držela se stranou.

„Můžeme se vyměnit,“ nabídl se Juraj s výrazem mučedníka.

„Nesmysl,“ prohlásila baronka. „Která dívka si kdy nepřála mít mezi stehny divokého hřebce?“

„Vždyť ji zabije!“

„Jaké by to pak bylo vzrušení, kdybychom nic neriskovali,“ namítla baronka. „Ty, Světlano, jsi moc usedlá. Má pýcho, ukaž jim.“

Děkuji, nechci, pomyslela si Gabriela. Krčila se v koutku mysli, zatímco její druhé já se snažilo šílené matce zavděčit.

„Už ani krok!“ zakřičela Světlana, když přistoupila k dosahu zuřících kopyt.

„Ty se do toho nepleť, starší sestřičko,“ odseklo Gabrielino alter ego, soustředěné na zvíře, a dotklo se ho nataženým bičíkem.

Vnitřní plamen se rozhořel a pronikl kůží do koňských nervů, ve kterých vybudil bolestivé inferno, ochromující natolik, že zvíře ztuhlo a pokleslo k zemi.

Aniž by věděla jak, už seděla v sedle a točila se jako káča. Začal bláznivý tanec, ve kterém štolbové neudrželi hřebce a rozkutáleli se po kamenné dlažbě.

Juraj se zoufale snažil chytit uzdu, zatímco baronka se smála na celé kolo.

„Ty bláznivá ženská! Zabiješ ji.“

„Žádný strach, má nevlastní dcero,“ odpověděla na Světlaninu výtku. „Má krev se nezapře. V jejím věku jsem dokázala totéž. Kéž by ti mohla předat něco ze své kuráže.“

Mezitím Gabriela švihala koně bičíkem a nutila ho k poslušnosti. Po několika minutách se zvíře uklidnilo, pokryté potem a pěnou u huby.

„Zvládla jsem ho,“ zavolala Gabriela a zamávala baronce. Radost, kterou cítila, nepramenila jen z úspěšného zkrocení.

Já se synchronizovala, uvědomila si. Ve vášnivé koridě, se svým životem v sázce, přestala uvažovat v intencích já a druhé já. Došlo ke splynutí, které nazvala synchronizací. Stala se novou osobou, možná první v celé Hře.

Tohle ani Záviš, ani Lýdie nedokázali, pomyslela si hrdě. Evžen Troják byl blízko, když umíral. Když se bál, že umře tady i tam.

Přicválala k baronce, seskočila z koně a vrhla se jí kolem krku. „Viděla jsi mne? Viděla jsi mne? Jsem úžasná? Pověz, že ano!“

Díky úplné synchronizaci získala něco, co ji šokovalo. Přestože nikdy neměla rodiče, nyní cítila hřejivou náklonnost k démonické matce. Vybavovala si vzpomínky na chvíle, které s ní strávila, na přísnou výchovu a sladké odměny.

Já už nejsem já, napadlo ji. Jsem někdo cizí. Až se odhlásím ze Hry, kým budu? Neměla bych všechny varovat?

Jí samotné přišlo to, co získala, úžasné. Ale co ostatní? Lýdie v sobě nesla Lištičku, komornou-zabijáka. Záviš pohltil primitivního tvora, ještěra - a podle toho, co pochopila, ještěr nad ním mohl získat kontrolu i ve skutečném světě. A co Lýdiin zájem o jedy? Kde se vzal?

„Jsi v pořádku?“ přispěchala k ní Světlana.

„V naprostém.“

„Měla jsem o tebe strach.“

„Já také, ale…“ Naklonila se k uším sestry a zašeptala: „Nesmíš se bát, Trojáková. Ustup do pozadí. Ona ví, co má dělat. Rozumíš mi?“

Světlana od ní zmateně odstoupila. „Kdo jsi?“

„Tvá nevlastní sestra, Trojáková. Tady víc než tam.“

Když pochopila, s kým mluví, Světlana zakroutila hlavou: „Kdyby ses mohla vidět. Jsi jiná! Máš její oči!“

Škoda, že jsem se nepodívala do zrcadla, pomyslela si Gabriela. Mezi dívkami panovala nevyslovená rivalita. Obě dvě byly posedlé vzhledem, ale Světlana měla přístup ke kosmetice, o které si ona mohla nechat zdát, proto vždy zůstávala v jejím stínu.

Ale Hra ty rozdíly může smazat, zadoufala. A nejenom Hra. Vzpomněla si na krém, který dostala od Lýdie. Budu také dokonalá. I já se stanu školní bohyní!

Footnotes

Hej, hezký pane!

Kolona jezdců, vozů a pěších neuspěchaně mířila k hranicím rozsáhlého lesa. Cesta byla pevná, široká imitace kočičích hlav, z dálky věrohodná a působivě středověká.

Sotva se ale Juraj podíval zblízka, zjistil, že hladký povrch silnice tvoří průhledná pryskyřici podobná hmota, ve které jsou zalité útvary připomínající dlažební kostky.

S úžasem pozoroval, jak cesta zvolna pohlcuje veškerou nečistotu, která na ní spadne. Oblázek, zlomená větvička, nanesené listí - vše mizelo a ztrácelo se, jako by se propadalo do bažiny.

Jindy by Juraje takový pohled fascinoval, nyní ale otupěle hleděl na zázraky stvoření, protože ztratil schopnost se divit.

Sotva se ráno vyškrábali na koně a opustili hrad na Mechovém kopci, projeli několika vesnicemi, doprovázení rostoucí skupinou sedláků, řemeslníků a obchodníků.

„Hej, hezký pane,“ zavolala na něho mladá půvabná žena s výstřihem tak nevázaným, že ze své pozice v sedla viděl až k jejímu břichu. Na zádech nesla nůši s výrobky, které hodlala prodat ve městě.

Nestydatá ženština, pomyslelo si Jurajovo druhé já, zkroucené hanbou po konečky prstů. Juraj samotný, který pocházel z méně prudérní společnosti, proti výhledu nic nenamítal, hlavně proto, že měl jiné starosti.

Proč se tihle vesničané zdají bezbarví? uvažoval. Co jim schází?

„Co pro tebe můžu udělat, krásko?“ optal se tónem, který okopíroval od svého otce, populárního světáka z Koček v růžích.

„Hezký pane, tvůj kmán chce příliš,“ stěžovala si žena. „Abych vás mohla doprovázet, nestačí mu mé peníze, ale chce i mé tělo. To není spravedlivé, nemyslíš? Měl by chtít jen jedno nebo druhé.“

Vilná ženština, ozvalo se druhé já s despektem.

„Pokud si můžeš dovolit ochranu baronových mužů,“ řekl Juraj, „pak s tebou budeme zacházet s úctou jako s každým jiným platícím zákazníkem. Rozumíš?“

„Ne, pane,“ řekla žena zmateně.

Samozřejmě, že nerozumí, pomyslel si Juraj s povzdechem. Zdejší lidé neuvažují stejně jako já. Slovo zákazník se u nich nepojí s žádnými vymahatelnými právy.

Protože mu Světlana poradila, aby v takových případech ustoupil do pozadí a nechal své alter ego vyřešit situaci, poslechl její radu. Vzápětí mu z tváře zmizel úsměv.

„Počítám, že nepatříš k poddaným mého otce,“ řekl studeně a odtažitě. „Proto platíš za naši ochranu. Naše meče budou chránit tvůj život a šetřit tvou čest.“

„Pokud jde o mou čest,“ zamumlala žena, „pak já bych raději šetřila peníze. Peníze zmizí, ale moje čest se neošoupe.“

„Ty přízemní…“

Juraj rychle vystoupil do popředí, vykopl druhé já od kormidla a hodil jí pár mincí. „Jdi a kup si místo, krásko,“ řekl s úsměvem. „Pobavila jsi mne. Ale pamatuj si, že svou čest s žádným kmánem ošoupat nemusíš.“

Tohle bude veselé, napadlo ho. Byl připravený na cokoliv, ale nenapadlo ho, že bude tělo sdílet se zastydlým puberťákem, který se červenal, sotva na něho promluvila alespoň trochu atraktivní žena. Což byla potíž, protože ve Hře byla každá žena, byť sebestarší, atraktivní.

Přesto se žádná z nich nemohla měřit s baronkou a jejími dcerami. Nešlo o vzhled, ale o neurčitý nedostatek, který neuměl rozpoznat. Vesničankám chyběla jiskra, byly bezbarvé.

Pozoroval ji, jak odchází za baronovým výběrčím, handrkuje se s ním a ukazuje Jurajovým směrem. Když jí muž dovolil zaujmout místo v průvodu, Juraj si všiml, že vesničanka si drobné, které od něj dostala, nechala pro sebe. Proto si výběrčího nenápadně zavolal.

„Co ti pověděla?“ zeptal se.

„Řekla mi, že jste ji poslal vy, mladý pane,“ odpověděl výběrčí.

„Nic víc? Nezaplatila ti?“

„Ne.“

Proradná ženština, vedlo si svou druhé já.

„Mám ji vyhnat?“ zeptal se muž, když zaznamenal, že se Juraj zamračil.

„Nech ji být. Ale poruč jí, ať se lépe oblékne, má-li do čeho.“

„Jak poroučíte, mladý pane.“ Pak výběrčí váhavě dodal: „Přejete si ji večer poslat do vašeho stanu?“

Když slyšelo otázku, Jurajovo druhé já se rozsypalo na marné kousky. Ne! Ano!

„Není potřeba,“ řekl Juraj pevně - a měl co dělat, aby neprotočil panenky vzhůru k nebi. Jeho alter ego se hodilo, když bylo potřeba nasednout na koně nebo jednat s baronovými muži, ale pokud šlo, jak baronka Sylvie uštěpačně prohodila k Světlaně o biologické záležitosti, pak bylo lépe ho nechat na pozadí.

„Dej si na ni pozor,“ prohodil k muži. „Ta ženská je prohnaná. Ať se k ní nikdo z našich nehlásí. Žádné noční návštěvy!“

„Spolehněte se, mladý pane. Hned jsem věděl, že s ní budou potíže,“ dodal výběrčí jaksi zklamaně.

Zdejší lidé v sobě mají naivitu, která v naší společnosti chybí, pomyslel si Juraj. Zatímco výběrčího nejspíš nenapadlo, že by kráska mohla být nastrčený agent, Juraje zase ani nenapadlo, že by jí šlo o ušetření té trochy mincí.

Výpalné, které baronova kohorta vyžadovala, nebylo závratné - a i chudáci, kteří nosili hadry (nebo spíš stylizovaný oblek připomínající špinavé hadry) platili, aniž by mrkli okem.

Vsadil bych se, že jí šlo o moji pozornost. Noční návštěva ve stanu - a co potom? Jed? Nůž?

Když jim Gabriela prozradila, co našla v hradní věži s portréty hradních pánů a o zkracujícím se času jejich setrvání ve funkci, bylo jim jasné, že Hra nemá v úmyslu je nechat mírumilovně trávit čas se stříbrnou lžičkou v ústech.

Byť nemohli mluvit zcela otevřeně, přesto jim zdejší nastavení umožnilo hovořit v náznacích. Pokusili se varovat i Medarda, ale toho příliš okupovala jeho démonická žena, než aby se odvážili ho rušit.

Nemohli vyloučit, že baronka Sylvie je také Hráčem, nebo, jak Světlana opisem vyjádřila, podobná na nás, protože slova jako Hráč či Hra jednoduše v takové souvislosti systém nedovolil.

Gabrielu bůhvíproč ta domněnka rozrušila a dál se odmítala na to téma bavit.

Když rozčileně odcválala, Světlana poznamenala: „Její oči mne děsí. Je jiná, než ji známe.“

Jen jestli nežárlíš, pomyslel si Juraj, který dobře věděl o jejich vzájemné řevnivosti. Nyní, když Hra odstranila umělé rozdíly, bylo jisté, že jedna druhé nemá co vyčítat.

Proto se rozhodl odvést pozornost.

„Proč jsou vesničané bez jiskry?“ uvažoval nahlas. „Něco jim chybí. I naši muži nejsou takoví bezbarví.“

Napůl čekal, že se jich Světlana horlivě zastane, ale ta bez zájmu odtušila: „Chybí jim vnitřní plamen. To jsi nepoznal? Sotva v nich doutná.“

„Ne, nepoznal. Jak jsi mohla…?“

Ale Světlana neměla o další rozhovor zájem. Chovala se vůbec odtažitě, netypicky ponořená do sebe.

Jako tichý blázen, pomyslel si, když od ní odjížděl. Vypadá zdrogovaná.

Připadalo mu, že zůstává jediný, kdo si uvědomuje vážnost situace. Po setkání s kráskou, o které byl přesvědčený, že se ho snažila svést, byl jako na trní.

Když jim Medard dával školení, zmínil se, že Hra na Lýdii čekala dobrý týden, než se spustil příchod čtveráků.

Sotva jsme se my přihlásili, ztrácíme bezpečné zázemí, uvažoval. Je tohle náhoda?

Postupovali k nekonečnému zelenému pásmu, kterému místní dali název les Roztomilých kulíšků. Juraj si pod lesem představoval něco jako větší remízek, zatímco tohle byl bezbřehý oceán, kde vesnice a hrad tvořily pouhý ostrov.

„Aj, mladý pane,“ vzdychl si výběrčí, který se držel po jeho boku. „Aj, mladý pane!“

Při pohledu na mužův utrápený výraz, Juraje napadala řada etických otázek, na které neměl odpovědi. Lidé ve Hře se pohybovali, hovořili a jednali jako rozumné bytosti z masa a kosti, ne jako předprogramované entity, na kterých nezáleželo.

„Co se děje, ehm, Ignáci?“ zeptal se měkce.

„Ten prokletý les, mladý pane. Slyším, jak si na nás bestie brousí zuby. Ta zvířata nás nenávidí.“

„Já vím,“ odpověděl Juraj nepřítomně. Podle Medarda popisoval Záviš les Roztomilých kulíšků jako bitevní pole, plné šelem, které se na člověka vrhaly v mnoha podobách a formách.

„Neměla by být cesta bezpečná?“ zeptal se.

„Mladý pane, tam jde o kejhák kdekoliv a kdykoliv. Mého dobrého bratra kousl pavouk velký jako lidská hlava. Přísahal mi, že na něj ta chlupatá mrcha mrkla. Mějte protijed vždycky po ruce.“

Ignác si významně poklepal na koženou brašnu, kterou nosil na opasku. Juraj by ta slova odbyl jako mysliveckou latinu, ale sotva se přiblížili k prvním stromům, každý v družině zmlkl a rozhostilo se tíživé ticho.

I vesničané, do té chvíle hluční a ukvokaní jako slepice, se uklidnili a shlukli se vystrašeného stáda, sotva se objevila cedule.

Les Roztomilých kulíšků Neopouštějte silnice! Ve správě gubernátorky Červánkového Města

Ze stínu se vynořila skupina mužů v zelených maskovaných oblecích a špičatých čepkách s bažantím pírkem.

„Jsem Rudolf, zástupce cechmistra gildy Bažantů,“ řekl první z nich a krátce se uklonil před Medardem a jeho ženou. „Naše gilda má tu čest, ctěný pane, provést vás a vaši rodinu do Červánkového Města. Zde je mé pověření.“

Medard muže mlčky pozoroval a neučinil žádný pokus nabízené dokumenty převzít.

„To je směšné,“ ozvala se baronka Sylvie. „O nikoho jsme nežádali. Máme vlastní zálesáky. Chce snad někdo naznačit, že baron z Mechového kopce potřebuje ochranu na vlastním území? Tohle je rutinní přeprava.“

„S vaším dovolením, ctěná paní,“ odpověděl Rudolf s hlubokým povzdechem. Nejspíš podobnou reakci čekal. „Byl jsem informován, že toto není rutinní cesta. A to z mnoha důvodů.“

„Pak si je vyslechněme,“ řekl baron a zarazil další námitky své démonické ženy. Bylo to poprvé, co Juraj slyšel Medarda ve Hře promluvit a překvapilo ho, jak na něj zapůsobil ten hluboký autoritativní hlas. Skrze druhé já ucítil, jak je jeho alter ego hrdé na barona. Juraj nikdy necítil ani zlomek té hrdosti, když šlo o Evžena Trojáka.

Ovšem, můj otec je slávou posedlý komediant, pomyslel si uštěpačně. Kdežto baron je otužilý válečník - když nebudeme počítat, že v něm vězí Medard Mechový, prachobyčejný plasťák.

Footnotes

Možná jsem právě prohrál!

„S vaším dovolením, ctěný pane,“ začal velitel zálesáků s lehkou úklonou, „uvedu tři hlavní důvody, proč byste neměl odmítat mé služby. „Primo, něco vyrušilo pána lesa. Zálesácké jednotky sledují zvýšený pohyb zvířat po celém lese. Došlo k napadení obchodních skupin po celé délce cesty.“

„Pánem lesa myslíš megamamuta?“ zeptal se Medard.

„Ano, ctěný pane. Vidím, že vám nic neunikne,“ odpověděl Rudolf s další úklonou. „I hrdina vašeho ražení by měl být opatrný, chce-li vstoupit na jeho území.“

Hrdina vašeho ražení? I když Juraj chápal, že se zálesák snaží Medardovi zalichotit, přesto by rád věděl, čím se baron proslavil.

„Nejde jen o vaši osobu,“ pokračoval Rudolf. „Mé secundo se týká vaší rodiny. Je veřejným tajemstvím, že se chystáte doprovodit své děti do města.“

„Veřejné tajemství?“ zamračila se baronka.

„Ctěná paní, jestliže to ví můj patron, vědí to i jiní. Situace ve městě je napjatá, válka barev začíná. Některé síly by mohly zvažovat podporu pana barona výměnou za život jeho dětí.“

„Mechový kopec ve válce barev zastává neutrální pozice,“ namítla baronka.

„Vskutku, ctěná paní, ovšem…“ Rudolf taktně nedokončil a opět se významně uklonil. „Díky nedávným událostem mnozí považují pana barona za významný hlas neutrální frakce. Mnozí mají dojem, že ti, kdo nejdou s nimi, jdou proti nim.“

„Vskutku, pane zálesáku, mluvíte přesvědčivě,“ odpověděla baronka kysele. „Proč bychom se neměli domnívat, že váš tajemný patron nemá stejný dojem?“

„To je mé tertio, ctěná paní. Prohlédněte si prosím mé pověření. Zjistíte, že můj patron patří k přátelům vašeho manžela.“

Zálesák opět zvedl dokument, ale baron Medard opět zůstal nehybný a mlčky muže pozoroval. Nikdo se neodvážil promluvit.

„Vyřiď prosím svému patronu mé poděkování,“ řekl Medard, „ale právě situace ve městě mi brání, abych přijal takovou laskavost.“

„Je-li tomu tak,“ zálesák sáhl do brašny a vytáhl odtud zapalovač, které přiložil k okraji listiny, „pak mám za úkol své pověření spálit.“

„Jsem si jistý, že máš instrukce, které musíš splnit, pane zálesáku,“ odpověděl Medard. „Prosím pokračuj, jak uznáš za vhodné.“

„Velmi dobře, ctěný pane.“

Když oheň dohořel, zálesák rozprášil ohořelé zbytky botou, pak zvedl oči a promluvil: „Nyní se má skupina musí vrátit zpět do města. Dovolíte, ctěný pane, abychom se přidali k vašim lidem? Jsme ochotní za vaši ochranu zaplatit.“

„Pane zálesáku, v tom vám nemohu bránit,“ řekl baron s lehkým pousmáním. „Prosím, tam je můj výběrčí.“

Když se celý rozruch uklidnil a zálesáci se zařadili do průvodu, Gabriela zamumlala: „Mazané, moc mazané!“

„Mazané?“ zeptal se Juraj. „Nechtěla jsi říct bizarní?“

„Jistě, bizarní,“ odtušila Gabriela. „Jestliže se situace vymyká našemu očekávání, nemělo by neobvyklé být naším vodítkem?“

„Cože?“

„Můj drahý bratře,“ vzdychla si Gabriela, „kolik jsi toho pochopil?“

Kde se vzal ten shovívavý tón? pomyslel si Juraj. I když tušil, že Gabriela si vždycky udržovala zdvořilý odstup, aby sourozence nepoštvala proti sobě náznaky intelektuální převahy, nyní si připadal jako prosťáček.

„Pochopil jsem, že existuje politické třenice, ve kterých zůstává naše rodina mimo hlavní dění,“ řekl opatrně.

„A dál?“

„Zdá se, že zainteresované strany mají o nás zájem. Pokud bychom přijali pomoc od jedné z nich, ztratili bychom neutralitu. Proto baron odmítl Rudolfovu nabídku.“

„A dál?“

„Je ještě nějaké dál?“ optal se Juraj, upřímně užaslý.

„Přirozeně,“ řekla Gabriela netrpělivě. „Copak nevidíš výsledek?“

„Jaký výsledek?“

„Výsledek malého divadelního představení, které otec a Rudolf sehráli.“

„Zálesáci se přidali k nám. Získali jsme jejich pomoc, aniž bychom znali, kdo je jejich patronem. Mám to chápat tak, že baron přijal pomoc, aniž by se k čemukoliv zavázal?“

„Můj drahý bratře,“ odpověděla Gabriela posměšně. „Tvá vrozená lstivost by ti jistě nedovolila spoléhat na pomoc neznámého původu. Jak víš, že Rudolfovi zálesáci nás nezradí na první křižovatce?“

„Baron je tedy zná a ví, že jsou důvěryhodní.“

Gabriela zavrtěla hlavou. „Pochybuji, že by otec znal každého zálesáka široko daleko.“

„Proč mi prostě nevysvětlíš, oč jde,“ řekl Juraj podrážděně. „Uznávám, že jsem v koncích.“

„Ale já také netuším, co si otec myslí. Možná to netuší ani matka. Můžu se jen podělit o své domněnky.“

Otec? Matka? Juraj zaznamenal, jak důvěrně Gabriela mluví o baronu a baronce. Tahle Hra je matoucí. Nikdy mi není jasné, kdo mi odpovídá. Zdejší Gabriela se nepodobá na Gabrielu, kterou znám z vnějšího světa.

„Prosím, drahá sestřičko,“ zkusil hrát na rodinnou notu. „Pověz mi, co tvá bystrá mysl odhalila o tajemství, ehm, našeho otce.“

„Mohla bych. Ale něco bych potřebovala. Jsi ochotný mi pomoct?“

„S čím?“

„Natáhl bys prosím ruku?“

Když Juraj poslechl, Gabriela se ho dotkla bičíkem.

„K čertu!“

„Jaké to bylo?“ zeptala se ho zvědavě.

„Málem jsem spadl z koně,“ procedil Juraj skrz zaťaté zuby, když bojoval s ustupující bolestí. Ne, tohle není Gabriela, kterou znám.

„Velice dobře. Myslíš, že bys snesl dvojnásobek?“ zeptala se ho dívka dychtivě.

„Ani náhodou! Zbláznila ses?“

„Škoda,“ řekla Gabriela. „Naše cesta bude nebezpečná, nemyslíš?“

„Souhlasím.“

„Byla bych proto ráda, kdybych mohla mít živé zajatce.“

„Živé zajatce? Myslíš na experimenty?“

„Ano. Vidím, že si rozumíme.“

Juraj byl rád, že dokázal zachovat kamenný výraz. I když věděl, že Gabriela Márová nepatřila k těm, kterými cloumají silné emoce, přesto ho její nedostatek empatie překvapil. Byl si dokonce jistý, že nejde o projev sadismu, ale o čistě intelektuální zájem, protože hodlala zkoumat možnosti své hračky.

Pokusy na lidech? No a co? Je to jen Hra! pomyslel si a nahlas řekl: „Když budu mít příležitost, zajistím ti, ehm, živý exemplář.“

„Příležitost mít budeš,“ odpověděla a hlavou naznačila pohyb směrem k ženě s nůší. „Řekla bych, že ji stačí prohledat. Co tam asi schovává? Zbraně? Drogy?“

„Také sis všimla?“

„Zdejší nástrahy nejsou zrovna rafinované,“ pokrčila rameny. „Lidé našeho ražení mohou mít jistou výhodu.“

Lidé našeho ražení? pomyslel si Juraj. Spíš lidé tvého ražení!

„Oč tedy šlo s naším otcem?“ zeptal se. „Co znamenala ta komedie s pálením papíru?“

„Myslím, že ten dokument byl prázdný a nikdy na něm nebylo žádné jméno,“ vysvětlila Gabriela. „Nejspíš šlo o domluvené znamení. Kdyby zálesák papír nespálil, otec by věděl, že zálesáka neposílá jeho přítel. Prosté, že ano?“

„Naprosto,“ ucedil Juraj s pošramoceným sebevědomím. „Jak dlouho ti trvalo, než jsi na to přišla?“

„Měla jsem podezření ve chvíli, kdy otec odmítl převzít listinu poprvé. I tobě musel být otcův nedostatek zájmu nápadný.“

Čili hned od začátku, vzdychl si Juraj a zadumaně se zeptal. „Co bude asi dál?“

„Útok nebo únos,“ opáčila Gabriela klidně. „Popřípadě obojí. Také nemůžeme vyloučit, že megamamut způsobil migraci monster.“

„Děkuji pěkně.“

„Proč tak zklamaně? Nechtěl jsi vždycky vyzkoušet tu věc tam dole?“ zeptala se dvojsmyslně a ukázala na meč, který mu visel u boku. Jurajovi bylo jasné, že tentokrát mluví skutečná Gabriela a že se odkazuje na jeho vášeň pro bojové sporty. Jeho druhé já ovšem myslelo na něco jiného…

Sklapni, ty zoufalé nedochůdče, pomyslel si na jeho adresu, připadám si směšně.

„Musí být pevný a silný,“ škádlila ho Gabriela. „Ukaž mi ho!“

Alter ego se nad požadavkem červenalo, zajaté předivem pubertálních dvojsmyslů, když Juraj vytahoval meč z pochvy a opatrně ho nabízel k inspekci.

Zatímco ona zkoumala zbraň, on si ji nenápadně prohlížel. Herní tělo Gabriely bylo vyšší, silnější a celkově zdravější než to ve skutečnosti. Její pleť, stejně jako barončina, měla rudý nádech, jako by se neustále červenala nebo měla horečku.

Ve velkých výrazných očích s kolmými panenkami se lesklo světlo, což spolu s hustými kudrnatými vlasy jí dávalo výraz panenky, takže si Juraj vzpomenul na Lauru Mechovou, která u něj a Světlany obdivovala podobné kvality.

I když Gabriela nosila jezdecké rukavice, všiml si, když si je sundala, jak nepřirozeně dlouhé a štíhlé má prsty, na kterých se nehty přirozeně zužovaly do hrotů.

„Jak vypadám já?“ zeptal se mimoděk.

„Mužně,“ odpověděla a dodala pyšně. „Mužně po otci.“

„Aha,“ řekl rozpačitě. „Co jsi zjistila?“

„To, co jsem čekala. Tohle je psychoaktivní zbraň, jedna z těch, o kterých nedouci tvrdí, že jsou kouzelné. Můj bičík patří do stejné kategorie. Tady vedou řídící a funkční obvody.“

Prstem ukázala na stříbřitý kov, který vypadal jako ornamentální zdobení. Když Gabriela uchopila rukojeť, obvody se rozzářily a čepel získala modrý zářivý nádech.

„Stačí vpustit vnitřní plamen,“ vysvětlila omámeně, myšlenkami jinde. Pak se vzpamatovala a s úsměvem mu meč vrátila. „Ale ty s ním jistě umíš zacházet lépe než já, drahý bratře. Cvičíš s ním denně, že ano?“

„Samozřejmě! tedy s mečem, ne s čímkoliv jiným.“

„Doufám, že to čímkoliv je stejně pevné jako tvůj meč.“

Bylo jasné, že Gabrielino druhé já kromě narážek, které měli jejího bratra přivést do rozpaků, víc neprozradí. Rozhovory ve Hře hlídal systém, který vynucoval, aby nedošlo k vypadnutí z role.

Když se Juraj pokusil oslovit Gabrielu jako slečnu Márovou, aby ji dostal na povrch místo démonické mladší sestry, rozostřil se mu svět a vládu převzalo jeho druhé já.

Zdálo se tedy, že alter ega sloužila nejenom jako nápověda, ale určovala i rámec, ve kterém se postava směla pohybovat.

„Můj meč je vždycky, ehm, pevný,“ zakoktal rozpačitě.

„Ovšem, milý bratře. Sklonil by ses dolů? Ráda bych…“

S těmi slovy se Gabriela zvedla v sedle, přitáhla si ho a vnutila mu rychlý polibek na tvář, aby vzápětí odcválala, rozesmátá jeho reakcí. Juraj měl co dělat, aby uklidnil rozbořené emoce druhého já, které se mohlo nad dráždivým zážitkem zbláznit.

Uklidni se! okřikl sám sebe a připadal si zranitelně. Ne pro smích, který mu vynesly hořící tváře a zkoprnělý výraz, ale pro nebezpečí, jehož podstata byla o to děsivější, že neměl jak se bránit a které se na něj chystalo vrhnout.

Kdosi si ho dotkl.

„Mladý pane, jste v pořádku?“

Vesničanka s nůší se na něj dívala, dlaň položenou na jeho stehně, růžový jazyk vystrčený mezi pootevřenými rty. Zase ta drzá ženština! vřískalo jeho druhé já blahem a přálo si, aby ženská ruka putovala výš. Juraj rychle převzal vládu a pobídl koně, aby ujel z jejího dosahu.

Pokud se mne pokusí svést, uvědomil si s hrůzou, pak ve chvíli, kdy já nebudu přihlášený, si toho idiota omotá kolem prstu! Možná jsem právě prohrál!

Footnotes

Bohové existují!

Mluví o Pravdě, jako by to byla jejich manželka. Přitom jejich skutečnou družkou zůstává Lež, kterou pohrdají. — Míjena Adlofová

Usazená na bělouši a nepřítomná duchem, Světlana pozorovala, jak se Jurajovo škádlení s Gabrielou změnilo v útěk od vilné vesničanky. Mezitím bojovala s plejádou emocí, které nikdy dřív nepoznala.

Její druhé já se od ní lišilo tolik, že se cítila fyzickou nevolnost, kdykoli se alter ego chopilo kormidla. Zdejší Světlana byla hluboce nábožensky založená, zakořeněná ho feudálního systému, plná předsudků a nenaplněných ambicí.

Měla složitý vztah s macechou, které se snažila zavděčit - a zároveň ji přesvědčit, že jí hluboce pohrdá pro cosi, co souviselo s jejím původem.

Posedlá ideálem noblesse oblige, mlčela, když měla mluvit a naopak - nedržela jazyk za zuby, když mohla mlčet.

Sladká Lado! pomyslela si skutečná Světlana, která se neostýchala dát najevo svůj názor kdykoliv a kdekoliv. Ta chudinka je zvrácený introvert! Půl dne s ní a nejraději bych se oběsila na nejbližší větvi.

Když viděla Juraje a Gabrielu, kteří neměli problém se vtělit do zdejších rolích, mohla jim jen závidět. Ona sama se ocitla v kůži potrhlé holky, která brzy ráno běhala po hradu a hledala špínu, aby mohla vynadat služebnictvu.

Připomíná mi jistou hysterku, napadlo Světlanu při vzpomínce na domov, který opouštěla za zvuků dramatických fanfár a představení zhrzené Médey. Chci právníka! Nikdo nemůže chtít, abych zůstala dvanáct hodin v kůži své matky! To je proti zločin proti humanitě! Sladká Lado, pomoz mi!

Ale Lada neodpovídala. Časně ráno, když její druhé já provedlo rituál (jako úlitbu náboženskému cítění, nad kterým se Světlana ušklíbala) a navázala spojení s bohyní, ateistce v její hlavě spadla čelist.

Bohové existují! opakovala si, stále ještě užaslá, když nahmatala hřejivou kouli nadpřirozena. Bohyně, ke které se alter ego modlilo, k ní natáhla paži a být s ní ve spojení, ať už to znamenalo cokoliv, bylo nekonečně příjemné.

„Pomoc! Pomoc!“ kdosi se rozkřičel. „Pomoc!“

Nejvyšší čas, aby se začalo něco dít! pomyslela si s úlevou. Morbidně zaujatá přehlídkou cizích myšlenek, byla snad jediná, kdo nezaznamenal rozdíl v náladě, když vstoupili do Lesa roztomilých kulíšků. Ale i jí už lezlo její druhé já krkem!

„Opatrně, starší slečno,“ přiřítil se k ní jeden z baronových vojáků. „Jsme pod útokem mrákotlivých varanů.“

Zpoza stromů vylézali zelenohnědí ještěři. Byla to mohutná téměř metráková monstra s ošklivou tlamou, ve které se rozsvěcovalo modravé světlo.

„Držte se pohromadě,“ křičel další voják. „Chraňte obě slečny!“

„Chraňte si starší slečnu, mně nechte být!“ křičela Gabriela a divoce se proháněla mezi ještěry, jako by šlo o zábavnou atrakci. Švihala kolem sebe svým bičíkem - a kam ten dopadl, tam se ozývalo podrážděné syčení ustupujících zvířat.

Komediantka po matce! pomyslela si Světlanino druhé já, zatímco Světlana sama se zoufale toužila ke Gabriele přidat.

Kde je jaká legrace? pomyslela si trpce, když se mačkala spolu s vyděšenými vesničany uprostřed cesty. Téměř všichni z baronova průvodu se podíleli na obraně, jenom ona zůstala stranou jako okrasná květina.

Nemohla se chopit iniciativy, protože neuměla jezdit na koni, takže otěže muselo držet alter ego - a to bylo s pasivní rolí spokojené.

Jeden z vesničanů, statečnější nebo hloupější než ostatní, se oddělil od skupiny a napadl ještěra obrovským klackem. Když na jeho lebku dopadla tvrdá rána, zvíře se otřepalo a s pohledem „To snad nemyslíš vážně!“ se na chasníka vrhlo, aby ho odtáhlo mezi stromy.

Několik šípů dopadlo na místo, kde zůstalo výsměšné prázdno.

„Můj muž!“ vykřikla jeho žena. „Zachraňte mého muže!“ A aby znásobila škody, vrhla se do houští, kde se stala obětí dvou číhajících monster.

Světlana si uvědomila, že varani spolupracují, aby zaměstnali vojáky a vylákali pěší do vzdálenosti, kde je mohli napadnout. Určitě to nebyly tupé nemyslící bestie. Začínám se bát, pomyslela si a vzpomněla si na otce, Evžena Trojáka, který ve Hře umíral a proto se do ní odmítal vrátit. Budu i já za zbabělce?

Její druhé já konečně reagovalo…

„Pokud chcete přežít,“ křiklo a zvedlo nad hlavu medicínskou berli, která se rozzářila bílým světlem jako maják, „pak stůjte, kde stojím já! Zůstaňte v mém světle!“

A to je všechno? zeptala se Světlana v duchu. Čekala něco víc hrdinského. Spravedlivý hněv bohů, hromy a blesky! Místo toho fungovala jako pouliční lampa, bezpečné shromaždiště, zatímco z lesa se ozývaly výkřiky manželského páru, který ještěři trhali na kusy.

Situace se zhoršovala s každou minutou. Když se k nim blížili jezdci na koních, ještěři se stahovali do ochrany stromů, odkud vylézali a doráželi na bezbranné vesničany. Jedině šípy zálesáků byly dostatečně rychlé, aby si se zvířaty poradily.

Mezi monstry tancovaly baronka s Gabrielou, obě posazené na lehkonohých hřebcích, dost hbitých, aby jejich majitelky dostihly a zmrzačily kterékoliv neopatrného útočníka.

Baronka dlouhým psychoaktivním bičem rozsévala zkázu. Pro Světlanu, obdařenou vnitřním zrakem, se zdály pohyby biče jako oživlý blesk. V jednu chvíli se modrá žíla omotala kolem krku zvířete a utrhla mu hlavu.

Gabrielin bičík (nebo lépe řečeno Gabriela, jejíž vnitřní plamen se nemohl rovnat výhni baronky) nebyl schopný takových výstředností, ale i on nechával hluboké krvácející rány.

Juraj, kterého jako stín provázel výběrčí Ignác, neměl štěstí. Jeho kůň byl pomalejší, takže se soustředil na odhánění útočících ještěrů. Výběrčí Ignác dohlížel, aby si mladý pán neukousl víc, než by dokázal sežvýkat.

„Otravné ještěrky,“ zaburácel baron z Mechového kopce, který měl dost marného nahánění. Proto seskočil z koně a vrhl se do nejhustějšího chumlu. Varani, kteří velmi dobře rozlišovali mezi jezdci a pěšími, ho považovali za kořist a obklopili ho ze všech stran.

„Pozor, otče,“ vykřikla Gabriela a vyrazila na pomoc.

Zbláznil se Medard? pomyslela si Světlana. Ještěři možná nemohli prokousnout brnění, ale mohli modrým výbojem omráčit kořist. Pozorovala, jak ve zvířecích tělech narůstá intenzita vnitřního plamene, který přechází vodivými drahami do specializovaného orgánu pod čelistí a pak vyšlehne proti nervové soustavě.

„Žádné lechtání,“ zabručel baron, naprosto imunní, a chytil jednoho ještěra pod tlamou, aby ho roztříštil o nejbližší strom. Při pohledu na krvavou kaši Světlanu zamrazilo, protože jí bylo jasné, že takovou sílu smrtelník nedokáže vyvinout.

„Výborně, pane barone,“ zatleskal zálesák Rudolf, věrný své urputné snaze lichotit kdykoliv a kdekoliv. „Hrdina se nezapře!“

„Můj drahý, šetři se na večer,“ přidala se baronka. „Byla bych nerada, kdybys své nejlepší číslo vyplýtval tady a teď.“

„Žádné strachy,“ zachechtal se baron, „mám ještě dvě kulky v zásobníku.“

A aby dokázal, jak mužný dokáže být, vrhl se do bitvy jako buldozer. Rozpoutal se masakr, ve kterém létaly vzduchem vnitřnosti, takže baronovo stříbrné brnění se změnilo v odpudivý krvavý kostým. Přihlížející dav se rozjásal, jen Světlana a spol se na sebe rozpačitě podívali. Budeme si muset s Medardem promluvit, napadlo ji. Nemůžu se přece stydět i za virtuální rodiče!

Nemohla ale popřít, že heroický výkon vrátil lidem sebedůvěru. Pozorovat barona, jak zvedá stokilová zvířata jako pytle se senem, v ní vyvolával hluboký nepodmíněný obdiv, připomínající úctu, kterou primitivní národy vyhrazovaly polobohům. Pokud ta moje kopretina žárlí na macechu a zbožňuje tátu, pomyslela si Světlana, tak vyzvracím střeva! Takové ošuntělé klišé!

„Starší slečno,“ zakřičel na ni jeden z vojáků. „Máme tu zraněné. Postaráte se o ně?“

Konečně přišla moje chvíle!

Jako studentka medicíny, Světlana se cítila plně kvalifikovaná, aby ošetřila tržná zranění. I když přirozeně nikdy neměla příležitost se starat o pacienty po útoku divoké zvěře, měla dost zkušeností s první pomocí, které získala, když pracovala jako dobrovolník v nemocnici.

Juraj sice tvrdil, že v nemocnici pracuje, aby vypadala svatá, ale to nic neměnilo, že konečně mohla převzít vládu nad tělem a vypadat kompetentní.

Seskočila z koně a sehnula se nad ošklivě pochroumaným vesničanem, kterému varan vykousl kus stehna. Rána byla obrovská a prudce krvácela, takže se okamžitě sháněla po obinadle.

„Co na mne tak zíráte,“ zeptala se, když její profesionální úsilí nesklidilo obdiv, ale naopak zaražené pohledy. Copak nedělám všechno správně? divila se. Kterýkoliv z mých profesorů by mne pochválil!

Přiřítila se Gabriela, naklonila se k ní a zašeptala: „Blázníš? Musíš použít berlu.“

Berlu? Světlana se zaraženě podívala na medicínskou berlu, kterou odložila, aby jí nepřekážela.

„Ustup!“ zavrčela Gabriela.

„Kam?“

„Ne kam, ale komu. Musíš ustoupit.“

S hořícími tvářemi, Světlana uvolnila místo pro své alter ego. Prohrávám na body, pomyslela si rozmrzele a napadlo ji, že nemít ráda svou mladší sestru zní docela fér.

Naštěstí se ukázalo, že i starší sestra není marná. Fascinovaná Světlana se nechávala vést kurzem pokročilé medicíny Světa. Nešlo o žádné čáry a máry, jak se obávala, ale o pozoruhodnou ukázku nadřazené technologie.

Když medicínská berla spustila diagnostický program (a ano, i její alter ego mluvilo o programu), objevila se holografická vizualizace rány, zatímco na pozadí se spouštěly nouzové procedury, která odstranily akutní nebezpečí vykrvácení a infekce.

Ústřední roli v celém procesu hrálo spojení s bohyní Ladou. Hřejivá bílá koule božského spojení tvořila informační databázi, ze které berle čerpala regenerační postupy.

I když Světlana nerozuměla podrobnostem, pochopila, že bez spojení s bohyní by medicínská berla ztratila své funkce. Čemu ale nechápala, byly příjemné pocity, která léčbu provázely.

Zatímco se roztrhaná noha zázračně obnovovala, ona měla potíže se soustředit, protože teplo, které skrze ni proudilo, ji uvádělo do stavu náboženského vytržení.

„Chvalte ji, chvalte její jméno,“ slyšela sama sebe mumlat a vesničané jí odpovídali sborem.

„Lado milosrdná, matko naše…“

Když se rána úplně uzavřela, pokrytá růžovou čerstvou pokožkou, zapotácela se a málem upadla.

„Co se tady děje?“ přiřítila se baronka, seskočila z koně a pomohla Světlaně posadit na zem, přičemž ji něžně objímala. „Proto ti, má milá, dokola opakuji, že se musíš naučit být nelítostná. Není tvoje chyba, že se ten hlupák nechal pokousat. Kdyby se držel pohromadě s ostatními, nic by se mu nestalo. Tady máš! Vypij to!“

„Co je to?“

Světlana se otřásla, když se jí načervenalá tekutina propálila skrz hrdlo do žaludku.

„Povzbuzující suspenze z rudého kamene. Kdyby sis nepřepínala, nemusela bys ji pít.“

„Nemohla jsem toho chudáka nechat vykrvácet,“ namítla Světlana pokorně. Není to nakonec chyba Gabriely, když mi zakázala používat obinadlo?

„Mohla jsi obnovit krevní řečiště a svaly nechat být,“ odsekla baronka, zúžené kozlí oči nepřátelsky upřené na zraněného vesničana, který drmolil omluvy.

„Ale musím ti i pogratulovat,“ dodala pak smířlivě. „Regenerovat ránu jako tato ve tvém věku je nezpochybnitelný úspěch. Jakkoliv s tvou životní volbou nesouhlasím, nechci popírat tvůj talent. Příště buď opatrná.“

„Ano, matko,“ odvětila Světlana pokorně a přemítala, k čemu se baronka vyjadřuje. Jaká byla moje životní volba? A proč s ní ta satanská ženská nesouhlasí?

Footnotes

Hřích ženského těla?

Další cesta probíhala jednotvárně, občas přerušená útokem šelem, ale nikdy ne v takovém rozsahu, jako byl útok mrákotlivých varanů.

S blížícím se večerem, Světlana i Gabriela viděli, že Juraj je stále nervóznější a nervóznější. Světlana a spol tušili, že sotva se Juraj odhlásí ze Hry, jeho alter ego ztratí hlavu a pokusí se zažít s ženou, která ho neustále pronásledovala vábivými pohledy, milostné dobrodružství.

„Co s ní provedeme?“ zeptala se Světlana. „Třeba jí křivdíme. Možná ho chce jen uhnat.“

„Zabít ji nemůžeme,“ poznamenala Gabriela nevzrušeně. „Zaplatila za naši ochranu a otcova pověst by utrpěla, kdyby se jí něco stalo. Už tak jsme ztratili dva.“

„Zabít? Nechtěla jsem ji zabít a ani jí ublížit.“

„Neřekla ti matka, že máš být nelítostná?“

„Pochybuji, že chtěla, abych vraždila lidi nalevo napravo,“ odsekla Světlana.

Navíc, pomyslela si, moje kopretinka není ten typ! Být rozpolcená na dvě osoby nepřinášelo samé výhody. Zatímco bylo pohodlné přenechat vedení alter ego ve chvíli, kdy si nebyla jistá v kramflecích (jako jízda na koni nebo používání medicínské berle), ne vždy si ale mohla dělat co chtěla.

Přirozeně, zabíjet nevinné nepatřilo mezi povyražení, které si hodlala dopřávat. Ale její alter ego bylo do sebe zahleděné ťululum, zoufale neschopné jakékoliv akce.

„Budeš si ji muset vzít na starost ty,“ podotkla Gabriela.

„Já?“

Gabriela kývla bradou směrem k medicínské berli. „Mám plán. Jakmile dorazíme na odpočívadlo, bude ta holka potřebovat ošetření. Ujmeš se jí a uspíš ji až do rána. I náš drahý bratr bude mít utrum.“

„Nevypadá, že by potřebovala ošetření,“ poznamenala Světlana, když sledovala vesničanku, jak si hrdě vykračuje a culí se na rudého Juraje, který se pozoruhodnou náhodou ocital v její blízkosti. „Přijde mi zdravá až moc.“

„Ovšem tvůj bratr ztrácí kontrolu.“

Můj bratr, nikoliv náš bratr, uvědomila si Světlana. Zdálo se, že Jurajovo alter ego skutečně touží, aby se vášnivá noc uskutečnila, a to do takové míry, že odstavovalo skutečného Juraje, tedy jejího bratra, od kormidla.

„Jak jsi na tom ty?“ optala se Gabriela a nenápadně ukázala ke svému spánku.

„Podobně,“ přiznala Světlana. „Naštěstí moje uvadlá kopretina drží primitivní pudy na uzdě. Dává přednost utápění se v sebelítosti.“

„Kopretina?“ Gabriela se usmála. „Pokud ty máš uvadlou kopretinu, pak s kým se potýká tvůj bratr?“

„S naběhlým žaludem,“ mrkla Světlana a obě se rozesmály.

„A co ty?“

„Já?“ Gabriela zaváhala. „Na mojí straně je všechno v pořádku. Vysvětlím později,“ dodala významně. „Až padne noc.“

Až padne noc? Tedy až se odhlásíme?

„Chápu,“ kývla Světlana, zvědavá, co se bude dít dál. Juraj zatím bojoval, co mohl, ale příliš se mu nedařilo. Jeho rozštěpená osobnost, kdy se jednou snažil dostat k ženě s nůší, aby vzápětí zběsile odcválal, vzbuzovalo v přihlížejících pobavení, které Světlanino druhé já chápalo jako urážku svého stavu.

Ještě chvilku pokračuj, pomyslelo si, a vyprovokuješ mne.

Ale věrné své mdlé povaze, zůstala jen u plánů, které hraničily s fantastickou nepravděpodobností. Představovala si, že ženu zastaví a udělá jí kázání, které si vesničanka vyslechne s vážnou tváří, aby se pak zkormouceně omluvila světu kolem za zesměšnění baronova syna.

To jako vážně? spráskla ruce skutečná Světlana, kterou takové vývody stejnou měrou bavily i dráždily. Není divu, že tě baronka nemusí.

Rozhodla se, že čím dříve se naučí zdejší Světlanu ovládat, tím lépe. Bohužel ale, čas nebyl na jejich straně. Kvůli zdržení, které způsobili mrákotlivý varani, se posunul jejich harmonogram, takže plánovaný příjezd na odpočívadlo spadal k šesté hodině, tedy k době, kdy mělo dojít k jejich odhlášení ze Hry.

Konečně!

Zbývalo pouhých dvacet minut, když se před procesím objevila dlouhá kamenná zeď odpočívadla, vybudovaného na mýtině o velikosti fotbalového hřiště. Zdejší osádka, když poznala barona z Mechového kopce, otevřela bránu a její velitel podal varovné hlášení o aktivitách v Lese roztomilých kulíšků.

„Příliš pozdě, můj milý příteli,“ zaburácel baron, seskočil z koně a poplácal velitele důvěrně po zádech. „Cestou jsme se rafli s hejnem přerostlých ještěrek, když nebudu počítat další havěť. Ztratili jsme dva vesničany.“

„To nerad slyším, ctěný pane,“ zamračil se velitel. „Jestliže jste měl potíže vy a vaše družina, ostatní čeká masakr. Ať už se v lese stalo cokoliv, situace se hned tak neuklidní. Pokud by naše odpočívadlo navštívil lesapán, najdete po nás jenom rumiště.“

Každý se otřásl.

Lesapán? Pán lesa? Megamamut? Monstrum vyšší než stromy?

Zdejší prostředí vzbuzovalo hrůzu samo o sobě, takže představa obludy biblických rozměrů, zejména, když mezi člověkem a netvorem stála pouhá zeď, vyvolávala ve Světlaně a spol jiné pocity, než když v bezpečí kuchyně poslouchali Medardův souhrn Lýdiina a Závišova dobrodružství.

I na vesničany dopadla tíseň, proto se nahrnuli do rozevřených vrat, aby měli alespoň iluzi bezpečí.

„Netlačte se, postupujte jednotlivě,“ křičeli baronovi vojáci, mezi nimi i výběrčí Ignác s Jurajem.

„Výborně,“ ozvala se Gabriela, „nyní máme příležitost.“

„Příležitost k čemu?“

Gabriela nasměřovala hřebce do zástupu, jako by chtěla přispět k všeobecnému úsilí, ale ve skutečnosti vytlačila ženu s nůší na okraj davu, kde ji obratným manévrováním nutila ustupovat mimo hlavní proud.

„Ctěná slečno, opatrně!“ křičela vesničanka. „Udupete mne!“

„A byla by to škoda?“ opáčila Gabriela, když viděla, že jim nikdo nevěnuje pozornost. Obě se ocitly v příšeří, mezi ubytovacími buňkami.

Když žena uviděla zdvižený bičík, došlo jí, že upadla do pasti a pokusila se obejít koně, aby se vrátila do bezpečí skupiny.

„Kampak?“ zeptala se jí Gabriela, která obratně a bezohledně tlačila ženu dál a dál. Světlana, která vždy měla koně za mírumilovná zvířata, si všimla, že Gabrielin černý hřebec vypadá potěšeně, když může utlačovat člověka.

„Ctěná slečno, dovolíte mi projít. Ráda bych se přidala k ostatním. Váš pan otec říkal, že se máme držet pohromadě.“

„Jistě, říkal,“ odpověděla Gabriela nezúčastněně. „Ale pokud si dobře vzpomínám, jeho slova se vztahovala na ty, kteří patří k jeho lidem, nebo si zaplatili jeho ochranu. Ty nejsi ani jedno.“

„To je nedorozumění, ctěná slečno. Já jsem se domluvila s vaším bratrem, že… Chci říct, pokud jde o ty groše, zaplatím je beze všeho ještě jednou.“

„Ještě jednou? Najednou jsi rozdavačná? Nemyslela jsi poprvé? Nebo máme zavolat výběrčího, aby potvrdil tvá slova?“

„Ctěná slečno, váš pan bratr se za mne zaručil.“

„Zaručil? Ty nestoudná hampejznice!“

Přihlížející Světlana měla dojem, že obrat nestoudná hampejznice skutečnou Gabrielu tak vyvedl z míry, že se zasekla v roli. Když pokračovala, hrál jí v koutcích malý pobavený úsměv, který ale pod satanskýma očima vypadal výhružně.

„Zdá se,“ vyštěkla, „že jsi zneužila vrozené dobroty mého bratra, abys ho zesměšnila. Připravená na peccatum feminae corpus!“

Peccatum feminae corpus? Hřích ženského těla? pomyslela si Světlana napůl zaraženě a napůl rozjařeně. Nikdy ji nepřestávala udivovat šíře Gabrieliných zájmů a znalostí.

„Já? Slečno, netuším, jak jsem vás mohla rozzlobit.“

„Žádné námitky!“

Gabriela zvedla bičík nad hlavu. „Rozhodla jsem se, že tvoje hezká tvářička mého bratra rozptyluje. Pokusím se proto o nápravu.“

Cože?

Světlana, která výjev pozorovala, vyděšeně vykřikla, když Gabriela třikrát švihla svým bičíkem. Ženina tvář se zalila krví z otevřených ran.

„Zbytek je na tobě, starší sestřičko.“

„Tak tohle jsi myslela, když jsi mi řekla, že ta ženská bude potřebovat ošetření?“ zeptaly se obě Světlany, tentokrát obě zhrozené. „Zešílelas?“

Je moje sestra monstrum? Která z nich? Nebo obě?

Světlana samozřejmě věděla, že Gabriele schází soucitné porozumění pro neštěstí druhých (přičítala to těžkým podmínkám, ve kterých vyrůstala), ale jedna věc byl nedostatek empatie a druhá surové zohyzdění lidské bytosti.

I kdyby si stokrát namlouvala, že jde o pouhou herní postavu, ta scéna byla skutečná. S hladká kůží rozšklebenou do rudých stružek, ubohá vesničanka nešťastně kvílela, decentně odvrácená stranou, snad aby neukazovala svou hanbu mužům, které se předtím pokoušela svádět.

I když bezostyšná koketa, je mi jí líto, pomyslela si Světlanino alter ego, zatímco skutečná Světlana byla příliš šokovaná, než aby vůbec reagovala.

Neměl nakonec můj otec pravdu, že se sem odmítl vrátit? Budu mít odvahu na zdejší hrůzy?

Když na ně útočili ještěři, připadala si jako v dobrodružném, byť zbytečně realistickém, filmu. Nyní se jí zvedal žaludek.

Nebylo to jen kvůli tomu, co Gabriela provedla, ale také pro nedostatek zájmu, který její akce sklidila. Nikdo nevěnoval výjevu větší pozornost. Někteří vesničané šli dál, jiní pokývali hlavou, jako by je takové vyvrcholení nepřekvapilo.

Příšerný lhostejný svět!

S tou myšlenkou seskočila z koně, aby naříkající ženu ošetřila. Poučená z předchozí lekce, obnovila spojení s bohyní Ladou, ukonejšená hřejivým pocitem boží přítomnosti.

„Neprovedla jsem nic špatného,“ plakala žena. „Možná jsem na mladého pana házela očkem. Mladý pán by nebyl proti.“

„Jistě, jistě,“ mumlala Světlana, zatímco po očku sledovala, jak Gabriela prohrabává opuštěnou nůši. Zpoza látek, určených k prodeji, vytáhla schovanou dýku a zelenkavou lahvičku s neznámým obsahem.

„Nemusíme na ni plýtvat soucitem,“ poznamenala. „Kdyby se o tomhle dozvěděla matka, nechala by ji pověsit na nejbližším stromě. Zítra ji vyslechneme. Řekla bych, že nám má co povědět.“

„To není moje! Musíte mi věřit! Někdo mi podstrčil ty věci do nůše.“

„Samozřejmě,“ odtušila Gabriela. „Všichni zločinci jsou nevinní, až do posledního dechu. Iustitia crudelis, krutá spravedlnost vládne světu. Kdys hodlala našeho bratra probodnout? Před nebo po koitu? Nebo během bratrovy malé smrti?“

„Já nejsem vražedkyně, ctěné slečny. Chápejte, někdy se musím bránit, když jsou muži moc dotíraví.“

„Myslela jsem, že ta kudla ti nepatří. Nepodstrčil ti ji někdo?“

Gabriela si s ní pohrávala jako kočka s myší. Pak ztratila zájem a nechala Světlanu, ať ji odvede do ubytovací buňky. Zdejší malé zděné chatky byly určené pro dvě osoby, ale vesničané nechtěli mít s ženou, která rozzlobila baronovy dcery nic společného, takže zůstaly samy.

„Budu mít jizvy, slečno?“ zeptala se žena úzkostlivě, když sledovala bílé světlo na konci medicínské hole.

„Možná. Bude záležet na tobě, jak se rozhodneš spolupracovat.“

Světlana pouze zacelila rány a pospíchala, aby ženu uspala. Chtěla opustit obytnou buňku s jistotou, že nehrozí žádné nebezpečí. Dveře zamkla zvenčí a klíč zastrčila do kapsy.

To bylo o fous! pomyslela si. Nezbývá než doufat, že má kopretinka nebo Jurajův žalud neprovedou nějakou hloupost.

Několik okamžiků poté se probudila v posteli v domě Mechových.

Footnotes

Jak já ji závidím!

Když se Lýdie probudila, zůstala strnule ležet, nejistá, kde se ocitla. Stále si nezvykla na sterilní chlad Závišova bytu, kde jedinou ozdobou bílých stěn zůstávaly zatoulané mouchy. Divila se, že jí srdce nebuší vzrušením, jako následkem desítky malých a velkých potyček na jejich cestě lesem.

Jejich malá skupina se rozrostla o dvacet lidí, vesměs zkušených zálesáků, kteří uvízli v divočině. Byli to zástupci různých gild, zbytky větších oddílů, které zdejší monstra zdecimovala.

„Já chci domů,“ stěžovala si Jolana, která jako léčitelka měla práce nad hlavu. Ošetřovala pokousané a podrápané muže, zatímco Lýdie (nebo lépe řečeno Lištička) měla na starost pavoučí a hadí uštknutí.

Ze strany Lištičky šlo o profesionální zájem, ze strany Lýdie patologická výstava hrůz. Viděla muže, který dodýchaval několik minut po kousnutí pavoukem. Malá příšera vypadala jako přerostlá tarantule, velká jako talíř, s kulatými víčky nad vyboulenýma očima a chlupatým nevábným tělem.

Zatímco ostatní se drželi dál, Lištička monstrum chytila a vypreparovalo mu žlázy s jedem. Čirou tekutinu, která se táhla jako řídký med, chytila do připravené lahvičky a označila Mrkavec stromový.

Lýdie se cítila krajně nepohodlně, když si uvědomila, jaké poklady komorná-zabiják skladuje ve svém kapsáři, tedy na těle, které spolu sdílely.

„Když budu mít čas, připravím protijed,“ oznámila Lištička přihlížejícím zálesákům. Ale čas nikdy neměla mít. V celém lese to vřelo, zvířata splašeně utíkala všemi směry, stále ještě vyděšené dozníváním řevu megamamuta, který se ne a ne uklidnit.

„Člověk by myslel,“ pošeptal Velitel Závišovi, když se krčili pod skalním převisem, „že nás lesapán a jeho kamarádi hledají.“

Vypadalo to tak. I když Lýdie netušila, jaký je rozdíl mezi monstrem a obyčejným zvířetem, brzy pochopila, že zvířata včetně šelem se zálesákům vyhýbají, zatímco monstra je sledují a útočí na ně.

„Jediné naše štěstí,“ poznamenal Záviš, když pozoroval, jak se skupina mrákotlivých varanů porvala mezi sebou, „že se umí zaměstnat navzájem.“

„Pokud se ptáte mý maličkosti, ctěný pane,“ ozval se jeden z přibyvších zálesáků, kterého ošetřovala Jolana a kterého se nikdo na nic neptal, „tak vám můžu nabídnout svý cenný služby. Každej z vokolí vám potvrdí, že starý Raťafák ví vo tomhle lese první poslední.“

„Sladká paní Lado,“ zaúpěla Jolana. „Neobtěžuj pana Záviše, strejdo Raťafáku. Tady nejsi v hospodě.“

„Tiše, holka,“ odpověděl zálesák a otočil se na Záviše. Jako většina postav ve Hře, i tento muž měl malebné vzezření, téměř jako by ho někdo navrhl na papíře a pak převedl do života.

Ale i tak Lýdie zírala, když si starého zálesáka prohlédla důkladněji. Muž byl malé, ale statné postavy s širokými rameny, vypouklým břichem a chodidly tak dlouhými, že připomínal zahradního trpaslíka. S tím ladil i jeho baňatý rudý nos, růžové tvářičky a šibalské oči obklopené vějířem vrásek.

Z holé hlavy, ze které mu nepravděpodobně rostly prameny příhodně ponechaných vlasů, mu splývaly dva spletené bílé copy pod pokrčeným kloboukem. Kůži měl osmahnutou sluncem a tak lesklou, že se zdálo jako by se potíral tukem. V kostnatých rukách, na kterých vystupovaly výrazně šlachy a žíly, držel sekeru s dvojitým ostřím, pokrytým jemnou pavučinou stříbrného kovu.

„To je psychoaktivní předmět?“ zeptala se Lýdie, patřičně vyškolená Jolanou, která jí desetkrát zopakovala, že slovo kouzelný používají jen nevzdělanci.

„Psíhovní co?“ optal se Raťafák a podezřívavě si ji změřil. „Heleďte, krasotinko, todle je poctivá vočarovaná sekera a dal sem za ni pěkných pár zlatých hřiven.“

„Někde jsi ji ukradl,“ zabručela Jolana. „A mluv se slečnou Lištičkou uctivě.“

„Se slečnou Lištičkou, jo? Dyť je to vobyčejná holka z města! Ke všemu smrdí.“

Starý zálesák si Lýdii změřil a podezřívavě nakrčil svůj mocný frňák. Lýdie sama věděla, že je pohledem pro bohy, o nic méně pitoreskní než sám Raťafák. Nad bílým roztrhaným hedvábím spodního prádla, ze kterou jí koukala nahá kůže, nosila pestrou sbírku oblečení, sebraného z pozůstatků po mrtvých zálesácích. O mrtvích jen dobře, ale Lýdie jim hořce vyčítala nedostatek základních hygienických návyků.

Každý kus oblečení páchl po mužském potu a dalších volnočasových aktivitách: někdy po jídle, někdy i po horších radovánkách nebo nehodách. Když pomyslela na ukořistěné kalhoty, naskakovaly ji pupínky.

„Budeš se slečnou Lištičkou mluvit uctivě,“ zopakovala Jolana a odtáhla medicínskou berli, „nebo zapomeň na ošetření. Už tak jsem moc unavená, abych se vyčerpávala starým hlupákem.“

„No dyť jo,“ odpověděl Raťafák a obrátil se na Lýdii. „Mý ponížený vomluvy, slečno. Sem měl spoustu špatnejch zkušeností se zrzounkama, tak se nedivte, že sem krapánek napjatej.“

„Hádám, žes jim zapomněl zaplatit, když jste skončili,“ podotkla jedovatě Jolana.

„Teda, holka, ty máš vyřídilku jako napružená kobra,“ ušklíbl se Raťafák a pokusil se ji poplácat po stehně.

„Ruce pryč, ty chlípná špíno!“

Proti brunetám tedy zaujatý není, pomyslela si Lýdie, když sledovala, jak Jolana praštila zálesáka po hlavě.

„Opatrně, prosím, opatrně,“ zaúpěl Velitel. „Připomínám ti, kolik ta berla stála!“

Pak se obrátil na Záviše, kterého bral jako vůdce skupiny. „Pane, starý zná les jako své plesnivé boty. Můžete se na něho spolehnout. Já jsem s rozumem v koncích, takové peklo jsem nezažil.“

Pak dává smysl svěřit velení Závišovi, pomyslela si Lýdie posměšně, zkušenému odborníku na válku s korporacemi.

Ale byla jediná, kdo o Závišových předpokladech pochyboval. Zálesáci, včetně těch nejzkušenějších jako Raťafák, měli Záviše Ještěra za poloviční božstvo. Dokonale stačilo, aby viděli jeho měňavý oblek a jiné vybavení, které jediná Jolana odmítala nazývat kouzelným.

Kdo si sakra myslí, že je! Odborník na přežití v divočině?

Samotný Záviš o své roli také nepochyboval. Vydával rozkazy jako běžícím páse a zatím se neobjevil nikdo, kdo by je rozporoval.

„Je mi líto, starý pane,“ poznamenal nyní nevzrušeně a vyskočil na nohy, svůj tesák v ruce. „Přednáška bude muset počkat. Řekl bych, se blíží další vlna.“

Jeho příkladu následovali i ostatní, včetně Raťafáka, který se postavil před Jolanu a Lýdii: „Držte se za mnou, slečinky. Přežil sem v týhle šlamastice, protože vím vo každý potvoře na míle dopředu.“

Když se dychtivě naklonil dopředu, ztělesnění trpasličího boha války, na kouzelné sekeře záblesky ohně, spustil se mu za krk obří pavouk, zavěšený na hedvábném vlákně.

Starý zálesák ztuhl, jakmile se ho dotkly chlupaté pavoučí nohy.

„Slečinky, sem si jistej, že se žádná nepokoušíte vo předehru,“ zamumlal, „takže sem v konečný díře. Je to mrkavec, že jo?“

„Docela solidní exemplář,“ odmumlala Jolana a ustoupila dozadu. „Opovaž se, ty špinavý hříšníku, otřepat. Odevzdej svou špinavou duši sladké paní Ladě důstojně a spořádaně.“

„Další mrkavec stromový?“ přebrala Lištička otěže s nadšením, které Lýdie nesdílela. „Starý, nehýbej se. Byla by škoda, kdyby na tebe vyplýtval svůj jed.“

„Moje řeč, slečinko. Věčná škoda! Byl bych moc nerad, dyby ně ta mrcha kousla. Ale raději bych, kdybyste zavolali někoho víc povolanýho. Ve vší úctě, nemám moc velkou důvěru ve vaše…“

Lýdie, skrčená v zákoutí jejich sdílené duše, vyla odporem, sotva uviděla, jak se její vlastní ruka vymrštila a chytila pavouka pod hlavou, aby ho vítězoslavně zvedla na hlavu, kde si ho Lištička (a s ní i ona) zaujatě prohlížela.

Na silných štětinách zadních nožiček, které se třepotaly ve větru, přímo pod naditým zadečkem, spatřila slizovitou hmotu, připomínající kaviár.

„Krásný exemplář,“ prohlásila. „Báječně vyvinutá samička, přichystaná k rozmnožování. Potřebovala rudý kámen, aby k němu mohla naklást vajíčka. Chcete se podívat?“

„Fuj,“ odplivla si Jolana. „Běžte s tím hnusem pryč… Tak co, starý, už chápeš, proč se máš ke slečně Lištičce chovat s úctou?“

„To víš že jo. Dyť mi zachránila život. Celou bych ji vobejmul, dyby nesmrděla jako vošklivej chlap. Vane vod ní jako vod latríny.“

Jsem za smrdutého skunka, pomyslela si Lýdie, uražená ve své hrdosti stříbronose, a upřímně proklela posledního majitele svých kalhot. Lištička, povznesená nad mínění druhých, se ujala zakládáním mrkavce do sbírky.

Mezitím skončila další z mnoha bitev, ve kterých zálesáci odrazili nájezd lesních příšer.

„Ctěný pane, musíme vodsud,“ ozval se Raťafák, když se Záviš vrátil pod skalní převis a zkontroloval, zda Lýdie s Jolanou jsou v pořádku. „A vokamžitě. Nebo tady všichni zařveme.“

„Jsem jedno ucho, starý,“ kývl Záviš a prohlížel si ztuhlého mrkavce. „Jak to, že se neproměnil?“

„Není mrtvá, jen paralyzovaná,“ vysvětlila Lištička a ukázala stříbrnou jehlu, ze které ukápla kapka tekutiny. „Konzervační roztok. Chci ji živou.“

„Aha, rozumím.“

Lýdie zaznamenala, jak se Závišovy ještěří oči zúžily, když si uvědomil, že mluví s Lištičkou. Protože si připadala neužitečná, naučila se komorné ustupovat. Lištičce se pozornost, kterou ji Záviš věnoval zamlouvala, i když nerozuměla, kde k ní přišla.

Dospěla k závěru, že jde o přitažlivost mezi mužem a ženou a chovala se k Závišovi velmi vstřícně. Problém bylo, že Lištička neměla city, a to doslova. Čím déle ji Lýdie poznávala, tím si byla jistější, že sdílí tělo s duší, ve které by kterýkoliv psychiatr rozeznal psychopata.

Jak já ji závidím! pomyslela si Lýdie a sledovala, jak lhostejně Lištička vnímá situaci, která i otrlé zálesáky dováděla na hranici nervového zhroucení.

„Teda, ctěný pane,“ podotkl Raťafák, když se Záviš postavil vedle Lýdie, aniž by dával najevo známky olfaktorického nepohodlí, „ste si jistej, že máte v pořádku čichovej vorgán?“

„Ty taky nevoníš,“ napomenula ho Jolana. „Nechtěl jsi něco říct panu Závišovi?“

„Jo, jo, to sem teda chtěl. Heleďte, Ještěre… Nebude vám překážet, že vám budu říkat Ještěre? Moh bych bejt váš táta a tydle uctivý volovinky mi nejdou přes pysky.“

„Ty drzý zmetku!“

Jako strážce dekora, Jolana se rozhořčeně nadechla - a i ostatní zálesáci se zamračili. Přesto se ale napjatě podívali na Záviše, jako by otázka řádného oslovení pro ně měla zásadní význam.

I Záviš si uvědomil, že tady jde o víc, takže jen pokýval hlavou: „Můžete mi říkat Ještěre, pokud chcete. Tady v lese ctěného pána vynechejte.“

Tady v lese… To bylo chytré! pomyslela si Lýdie s Lištičkou unisono. Obě si všimly, že Záviš si hodlá držet odstup a obě to schvalovaly.

Footnotes

Zůstanu s tebou

Shromážděni do jedné velké skupiny, kromě nutných hlídek, které měly varovat před novou vlnou monster, všichni viseli Raťafákovi na rtech.

„Za tendle srab, ve kterým sme se voctli,“ prohlásil starý zálesák slavnostně, „může jedna věc. To je to, co neví ani starý mazáci kromě mě. Za všechno můžou…“

Raťafák se dramaticky odmlčel.

„Ptáci?“ zeptal se Záviš klidně.

Nafouklý Raťafák splaskl: „Jo, ptáci,“ ucedil. „Jak ste na to přišel, Ještěre? Sem si jistej, že nejste zdejší.“

„Všiml jsem si, že něco hledáš nahoře ve větvích.“

„Aha. No jo, sou to ptáci. A úplně přesně, ty malý bestie roztomilí kulíšci.“

„Roztomilí kulíšci?“ optala se Jolana. „O čem žvaníš? Měkne ti mozek?“

„Jolano, prosím,“ napomenul ji Velitel a pak pokračoval. „Slyšel jsem, že se tenhle les nejmenuje náhodou, jak se jmenuje.“

„Pche, náhodou,“ odplivl si Raťafák. „Náhodou si můžeš nasadit gatě obráceně jako tadyhle slečinka,“ ukázal na Lýdii, „ale roztomilí kulíšci sou voči a uši lesapána. Jakmile se jeden vobjeví, dycky mu hlásej, co se šustne.“

„Kulíšci jsou malé sovičky,“ odporovala Jolana. „Narozdíl od tebe mám vzdělání. A vím, že sovy nelétají ve dne.“

„Se vzděláním si můžeš vytřít půlky,“ opáčil Raťafák. „Sovičky to bejvaly než zmonstrovatěly, teďka maj svůj výzvědnej klan. Přišly na chuť šedejm krystalům a zobou je jak zrní, dyž je najdou. A jedna věc je jistá, v tomhle proklatým lese padlo dost našinců, aby kulíšci zchytřeli a naučili se sledovat lidi i ve dne. Sou to chytrý potvory. Dyž na nás navedou varany, maj spolu dohodu. Varani rudý kameny, voni šedý krystaly.“

„Nikdy jsem o ničem takovém neslyšel!“ ozval se Velitel a s ním řada dalších zálesáků.

„A taky bys neuslyšel,“ opáčil Raťafák. „Tydle informace se nedávaj zadarmo, tydle se prodávaj za poctivý grošáky. Není moje chyby, že vaše lakomý gildy na vás šetřej.“

Jolana se ušklíbla.

„A kdes k nim přišel ty, strejdo Raťafáku?“ optala se. „Někdo ti je v hospodě svěřil u piva, co?“

„Zlatý voči! To já sem to vobjevil a já to prodal i s důkazama jedný nejmenovaný skupině rozvědčíků. Vyměnil sem svý tajemství za tudle vočarovanou sekeru.“

„Kdybys mluvil pravdu,“ poznamenal Velitel, „pak bys musel podepsat mlčenlivost.“

„Taky sem podepsal, můžu tadyhle Ještěrovi ukázat smlouvu. Jenže, halt, žebráci si nemůžou vybírat. Jesli mám zařvat ve vaší ctěný společnosti, páč sem se držel litery zákona, nebo se podělit vo svý fajnový tajemství, sem pro druhou možnost všema deseti.“

„Chápu,“ řekl Záviš. „Pokud tomu dobře rozumím, monstra na nás navádějí kulíšci. Otázkou zůstáva, proč dnes a ne jindy?“

„A to říká kdo, že jindy si daj pokoj?“ opáčil Raťafák. „Akorát teďkonc celej les pobláznil navztekanej lesapán, takže nikdo nejde spát. Je to jeden velký mejdlo, kerý skončí až budeme všichni mrtví.“

Až budeme všichni mrtví? Hrůzostrašné, pomyslela si Lýdie, napůl vyděšená a napůl pobavená. Lidé tu jsou malební a milují velkolepá prohlášení. Musím doufat, že jsem hlavní hrdinka, a ne postava na odpis.

„Co navrhuješ, Raťafáku?“

„Dostat se rychle vodsud. Někde tímdle směrem stojí prostřední vodpočivadlo. Dyž se dostaneme tam, budeme tam víc v bezpečí, než tady pod tou skálou.“

Lýdie zatahala Záviše za rukáv. „Ještěre, nemůžeme tady zůstat přes noc,“ pronesla významně.

Zdálo se, že Hráči měli svého autopilota (ona Lištičku a Medard barona z Mechového kopce), který se o jejich postavu staral tehdy, když byli odhlášení a pomáhal jim v jejich rolích.

Ale Záviš měl pouze Ještěra, který z větší části přemazal jeho výchozí postavu. Tolik si byla jistá, protože Záviš o svém alter egu nic nevěděl a nikdy ho nezmínil. Nestalo se mu, že by za něj jednal kdokoliv cizí. A pokud by v noci Ještěr nespal, pak nebylo jisté, jak si poradí v lidské společnosti.

Nemůžeme nic riskovat, napadlo ji. *Ještěr je zvíře. Nevíme, jak se zachová.“

Záviš pochopil, co se mu snaží naznačit a pokýval hlavou.

„Máte dvacet minut na přípravu,“ zavolal k naslouchajícím zálesákům. „Potom odcházíme.“

„Proč nejít hned?“ brblal Raťafák. „Sem se narodil připravený.“

Jeden z důvodů, proč se zálesáci sešli u zdejší skály, byla malá studánka, která se vytvořila mezi kameny a odkud vytékal ledový pramen.

Záviš na něj ukázal: „Budeme potřebovat nadrtit rudé kameny a připravit povzbuzující nápoj. Čeká nás rychlý přesun.“

„Nechcete říct, že je to ženská práce, že ne?“ zaprotestovala Jolana, která vypadala, že je na konci svých sil. Léčba pomocí medicínské berle se na ní podepsala.

„Jak jsi na tom?“ zeptala se ji účastně Lýdie.

„Bledě, na dně, vycucaná.“

„Ale budeš moci jít, že ano?“

„Ne.“

„Děláš si legraci?“

„Vůbec ne,“ usmála se Jolana unaveně. „Prostřední odpočívadlo je odtud patnáct kilometrů. Pochybuji, že pan Záviš hodlá jít volným tempem a dát si co pět minut pauzu. Někde bych padla, takže raději zůstanu tady.“

„Zůstanu s tebou,“ prohlásila Lýdie - a šokovala jak Lištičku, tak hlavně sebe samu. Vzato kolem a kolem, s Jolanou jsem prožila za necelé dva dny víc než s kýmkoliv jiným za celý svůj život.

„Náramná hrdinská póza,“ poznamenal Záviš pohrdavě. „Ale vy dvě si nemusíte hrát na obětované pěšáky. Pokud bude potřeba, Jolanu poneseme. Neobejdeme se bez ní. A ty,“ pronesl k odpočívající léčitelce, „šetři síly. Nemusíš léčit každý šrám. Někdy stačí obvaz.“

„Rozumím, pane,“ řekla Jolana a mrkla zvesela na Lýdii. Zdálo se, že svým malým představením chtěla dosáhnout takového ujištění. Lýdie si připadala jako hlupák. Mělo mne napadnout, že Záviš není typ, co nechává své lidi na pospas.

„Ty potvoro,“ zašeptala. „Příště se ani neohlédnu.“

„Ale já si toho cením - a ne že ne, slečno Lištičko.“

„Říkej mi Lištičko a tykej mi.“

„Jen tady v lese, co?“ zeptala se Jolana vychytrale, zatímco ukazovala, jak nadrtit rudý kámen a smíchat ho s vodou.

Lýdie ji štípla. „Kdykoliv. Nakonec, jsem obyčejná komorná.“

„Jasně. A já jsem Raťafákova stará láska,“ ušklíbla se Jolana. „To vykládaj někomu jinému. Pane jo, ale drž se dál. Ten starý sviňák měl pravdu. Smrdíš jako nemytý záchod.“

„Najednou jsi drzá,“ zabručela Lýdie, šťastná, že povolily ledy mezi nimi. V civilizovaném světě necítila potřebu být v něčí společnosti, zatímco tady si nedovolila hrát hrdého stříbronose.

Dva pověření zálesáci posbírali čutory na vodu, sypali odměrku (vytvořenou z víčka) nadrceného červeného prášku a dolévali do poloviny vodou; pak obsah protřepali a doplnili po okraj.

Záviš mezitím vytvořil tři skupiny, první svěřil Raťafákovi, druhou sobě a třetí Veliteli. Když se chystali k odchodu, jeden ze zálesáků náhle zvedl luk a zamířil do větví. „Kulíšek,“ zašeptal.

„Bych ho nechal být,“ ozval se Raťafák. „Voni mají pamatováka, zatracenýho pamatováka. Dyž se nestrefíš, pomstí se ti.“

„To je kulíšek? Není moc veliký?“ optala se Lýdie zvědavě a prohlížela si nenápadnou sovičku, která roztomile kroutila kulatou hlavou a sledovala je se stejným zájmem, jako oni ji. Podle internetu měl být kulíšek menší než špaček. Zdejší druh byl dvakrát tak veliký, se zavalitým tělem, bílou hrudí a hnědým kropenatým hřbetem a křídly.

„Zmonstrovatěl,“ vysvětlil Raťafák, zatímco se chystal na odchod se svou skupinou. „Úplně stejně jako mrákotlivý varani. Zvířata se mění, když sežerou šedý krystaly.“

„Nejenom zvířata,“ podotkla Jolana a významně se zadívala na Záviše. Pak zašeptala Lýdii do ucha. „Měla bys vědět, že pan Záviš provedl jednu podle mého názoru obrovskou hloupost. Moc bych se s ním nesbližovala. Bojím se, že pan Záviš nemá jen ještěří oči. Být s ním v noci nemusí být moc - moc romantické. Vždyť si rozumíme,“ uzavřela rozpačitě. „ Když jsme se potkali, byl divoký a nebezpečný, protože snědl něco, co neměl. Nejsem si jistá, jak dalece se dokáže ovládat.“

Takže i Jolana si všimla, že Lištička má na Záviše zálusk, pomyslela si Lýdie a mimoděk si uvědomila, že ve Hře jí nevadí důvěrné šeptání do ucha. Když usínala v obětí s Gabrielou, cítila se hluboce nepohodlně. Tady jí Jolanina blízká přítomnost nevadila. Je to proto, že Lištička tlumí moje city?

„Děkuji za varování,“ odpověděla a rozmarně dodala: „Peu importe. Elle est psychopathe et lui est un animal.“

„Co je to za hatmatilku?“ optala se Jolana zvědavě.

„Řeč lásky.“

„Ano? Zněla, jako by ti vyrazili zuby. Co jsi povídala?“

„Že si můžeme báječně rozumět,“ vzdychla si Lýdie, aniž by se obtěžovala s překladem. Lištička je psychopat, Ještěr zvíře. Jedna nemá city, druhý rozum. Svým způsobem se skvěle doplňují.

A pak už neměli čas na cokoliv, protože se vydali na pochod. Kulíšek, který je pozoroval, se vznesl spolu s nimi. Přitom zadumaně houkal a zdáli se ozývaly hlasy ostatních soviček. Lýdie si byla jistá, že Raťafák měl pravdu a kulíšek je špehuje.

Několik zálesáků nevydrželo a poslalo za ním několik šípů, kterým se pták obratně vyhnul. Zdálo se, že těm, kteří na něho zaútočili, věnuje mimořádnou pozornost. V jeho blízkosti se objevily dva další klouzající a houkající stíny.

Vidí, že se snažíme utéct a nelíbí se jim to, pomyslela si Lýdie a přidala do kroku, hnaná představou tisíce očí, které se jí opírají do zad a chtějí ji mrtvou.

Footnotes

Realita se přeceňuje!

„Naše půlky v cajku!“ zakřičel Raťafák. „Věže vodpočivadla direktně před náma.“

Lýdie, která podpírala vyčerpanou Jolanu, měla všeho plné zuby. Píchalo ji v boku a táhla se jako roztržený krab, protože měla nohu rozkousanou od psovce, lišce podobného zvířete, které se prodralo skrz zálesáky a pověsilo se jí na lýtko, než ho Lištička stačila zabít otrávenou jehlou.

Jolana, která se vyčerpala opakovaným léčením, připomínala hadrovou panenku. Nemělo smysl ji nutit pít povzbuzující nápoj, protože ho zvracela i s cucky sražené krve.

„Já nechci! To svinstvo mi rozežírá žaludek,“ naříkala. „Nech mne být, protože já už nemůžu.“

Z jejich původní skupiny, která měla přes dvacet členů, zůstalo patnáct - a z nich šest krvácelo z ran, ve kterých viděla maso a někdy i obnažené kosti. Výkřiky těch, které nechali za sebou, nevnímala, otupělá k necitlivosti.

Na hrotu čistil cestu starý Raťafák sekerou, zatímco Záviš neúnavně přispíval tam, kde ho bylo nejvíce potřeba. Nikdo jiný než on už nedokázal pít nápoj z rudého kamene, ale i na něm se podepsaly jeho účinky.

Zvíře, uvězněné v jeho mysli, získávalo navrch, měnilo ho a zatemňovalo mu rozum. Jak ztrácel schopnost mluvit, z jeho rozkazů se stávaly nesrozumitelné skřeky.

„Trubte,“ zakřičel Velitel. „Trubte na rohy, ať nám otevírají bránu.“

Jeden ze zálesáků zatroubil na lesní roh a z odpočivadla se ozvala odpověď.

„Vědí vo nás,“ zahulákal Raťafák. „Vědí vo nás! Už pár kroků a sme doma.“

Jeho slova všechny povzbudily a každý se rozběhl co nejrychleji.

„Držte se pohromadě! Držte se po hromadě!“ volal zezadu Velitel, kterému mu připadla zadní skupina a který se musel starat nejen o své muže, ale i o raněné, kteří nedokázali držet tempo. „Zatracení bastardi! To nás tady necháte?“

Ne všichni se ohlíželi a nejméně čtyři zálesáci prchali k bráně odpočívadla, aniž by na cokoliv brali zřetel. Pouze Raťafák, Záviš a pár dalších se vrátilo, aby bránilo pomalu postupující skupinu.

Lýdie s Jolanou se sunuly dál, krok za krokem, v uších svůj přerývavý dech. Už mne odhlaste! modlila se Lýdie. Prosím, chci pryč. Tohle je peklo na zemi!

Ale přesto se neodvažovala ustoupit Lištičce v obavě, že by pragmaticky založená komorná nechala Jolanu ležet v půli cesty. Naštěstí se brána otevřela a z ní vyrazila četa vojáků, vyzbrojená píkami. Za jejich hroty se lesní monstra neodvažovala, byť nad jejich hlavami divoce kroužili kulíšci, kteří je houkáním pobízeli do nových a nových útoků.

Když se zavírala brána, Lýdie si byla jistá, že přerostlý kulíšek, který je pronásledoval celou cestu, monstrům velí. Němý, který stál vedle ní, si myslel totéž a poslal na něj svůj poslední šíp.

Na okamžik se zdálo, že zasáhl, protože se pták podivně zatřepotal - pak uviděli jak kulíšek odlétá a výsměšně houká, vystřelený šíp mezi spáry.

„Pchá,“ zabručel Němý, ale věrný přezdívce si odpustil další komentáře. Raději pomohl Lýdii s Jolanou, která, byť ztrácela vědomí, stále svírala léčitelskou berli.

„Děkuji,“ řekla Lýdie a svalila se na palandu.

„Hm,“ odtušil Němý - a pak zřejmě, aby buňku neopouštěl nezdvořile, dodal: „Hm, hm.“

„Nemusíš být tak užvaněný,“ utrhla se na něj Jolana a otevřela krvavé oko. „Běž a zavři dveře zvenku.“

Nedotčený hrubou výzvou, Němý ukázal palec nahoru a široce se usmál na Lýdii, jako by chtěl říct: „Nedělej si starosti, ta bude v pořádku.“

„A pak jsem se probudila,“ uzavřela Lýdie vyprávění pro pozorně naslouchající Gabrielu. Stále ležely na jedné posteli, Lýdie opřená o pelest, Gabrielinu hlavu položenou na břichu, dlaň zabořenou v černých kudrlinkách.

I když stále cítila určitou nechuť k tělesnému kontaktu, pozorovala na sobě znatelné zlepšení. Může Hra působit jako terapie? Pokud ano, pak je lék horší než nemoc.

„V každém případě,“ pronesla rázně, „je konec. Od Záviše a i ode mne bylo krajně nezodpovědné tě do Hry dostat. Rizika jsou příliš velká. Promluvím si s ním. Celý náš plán je směšný.“

„Proč?“ optala se Gabriela líně, spokojená jako kočka.

„Protože Hra je l’œuvre du diable, dílo ďábla,“ zavrčela Lýdie. „Jsme civilizované bytosti. Virtuální nebo ne, lidé ve Hře umírají, cítí bolest a ničím se od nás neliší. Ty jsi příliš mladá, abys musela snášet smrt v přímém přenosu.“

„A ty se vrátíš?“

„Já?“

Lýdie si překvapeně uvědomila, že totéž platí pro ni. Já také nemusím zpátky. Budu žít dál. Možná jako bronzák, ale budu žít pohodlný život, bez varanů, psovců a mrkavců. Velehradský i otec se svými velkolepými plány ať táhnou k čertu!

„Já se vrátím,“ řekla nakonec. „Bude to znít směšně, vím, ale mám tam přátele. Jolana nesmí zůstat s Lištičkou. Ale já jsem dospělá,“ dodala rozhodně, „navíc moje rodinné zázemí ode mne předpokládá notnou dávku otrlosti. Povězme, že Hra a existence se v korporaci se tolik neliší. Méně krve na podlaze a více právnických kliček. Toť vše.“

„Kdyby mi někdo dal vybrat,“ podotkla Gabriela, „pak bych zůstala ve Hře. Realita se přeceňuje.“

„Cože?“

„Chce zůstat,“ ozval se Záviš, který stál tiše ve dveřích a poslouchal jejich rozhovor. „Drahá slečno Krajcarová, jako partner jsi k nezaplacení,“ podotkl posměšně. „Hodláš hodit ručník do ringu? Nebo se zbavit našeho esa v rukávě? Ale buď klidná. Volal mi Medard. Trojákovi jsou v pořádku a naše malá Gabriela si podle něj vede skvěle, lépe než kdokoliv z nás.“

Lýdie na něj zírala, zahanbená, že zaslechl, jak podkopává jeho plány.

„Cože?“ opakovala.

„To je technika gramofonové desky?“ optal se Záviš. „Kolikrát se ješte zeptáš?“

„Cože? Omlouvám se! Co se stalo?“

„Proto jsem tady,“ opáčil Záviš bohorovně. „Zvědavý jako ty. Výkon naší Gabriely mne ohromuje. Pravda, jako domácího mazlíčka bych ji nedoporučil,“ ukázal na černovlasou hlavu v Lýdiině klíně. „I když Medard, povaha holubičí, přičítá sklony k tomu, co on sám pojmenoval jako čisté zlo, vlivu té druhé, já mám o Gabriele lepší mínění.“

„Cože?“

Když se Záviš vyčítavě podíval, Lýdie se ohradila: „A co mám podle tebe říkat? Mluvíš o zlu a zároveň ji chválíš. Nerozporuješ si?“

„Zapomínáš na ideály naší společnosti? Ty a Medard máte něco společného, ahistorický pohled na věc. Co platilo včera, neplatí dnes. Jak definuješ zlo?“

„Absolutní sobectví,“ odpověděla Lýdie bez váhání.

„Chyba! Dnes je v módě říkat individualismus. Jestliže Gabriela zmrzačila ženu v zájmu naší věci, neměli bychom jí zatleskat?“

„Zmrzačila?“

„Pokud jsem pochopil, rozsekala jí obličej bičem.“

„Bičíkem,“ opravila ho Gabriela. „Ta ženská byla nastrčená agentka, nachystaná odkráglovat Jurajovu postavu.“

Lýdie opět nevěděla jak reagovat.

„Je to jen Hra,“ pokusila se namítnout, zatímco se snažila potlačit hrozivé výjevy, které jí nabídla podrážděná představivost. „Gabriela má své druhé já. Já také nejsem zodpovědná za Lištičku.“

„Ano, Medard doufal v totéž,“ odtušil Záviš a změřil si Gabrielu podivným pohledem, zatímco si mnul zjizvené předloktí. „Ale sirotci definují zlo jinak. Co my považujeme za zlo, má malá Gabrielo?“

„Slabost a nemohoucnost,“ odtušila Gabriela a vstala z postele. „Vy oba věříte, že ti lidé jsou skuteční stejně jako my. Já také. Hra nebo ne, já nemám žádné druhé já, synchronizovala jsem se.“

„Synchronizovala?“

„Dosáhla jsem ideálního spojení se svým alter egem. Nos unum, differentia nulla. Jsme jedno, žádný rozdíl.“

„Ecce, malum absolutum! Ejhle, naprosté zlo!“ prohlásil Záviš vítězoslavně a vyměnili si s Gabrielou vědoucí úsměv. Nenávidí ji nebo ne? pomyslela si Lýdie. „Kde přišli k té své latině?“

„Uniká mi něco?“ optala se. „Myslela jsem, že vy dva jste na kordy.“

„Máme společnou minulost. Tvrdili nám, že altruismus je výmluva, kterou neschopní vysvětlují, proč nemají úspěch.“

„Na prvním místě jsi ty!“ citovala Gabriela.

„To zní jako poučka z ženského časopisu,“ podotkla Lýdie.

„Heslo našeho sirotčince,“ řekli Záviš a Gabriela takřka zároveň.

„Neříkejte mi…“

„Ano, zdá se, že jsme oba vyrůstali ve stejné odporné instituci,“ odpověděl Záviš s nechutí. „Mělo mne to trknout. Každou neděli oříškový desert se šlehačkou. Pokud jde o mne, už ho prosím nekupujte.“

„Já ho zbožňovala,“ poznamenala Gabriela.

„A pak že nemáme být na kordy,“ odsekl Záviš. „Povídej raději o své slavné synchronizaci.“

Když Gabriela vysvětlila, co se přihodilo, když zkrotila divokého hřebce, Lydie se zamyslela, zda by se jí splynutí s Lištičkou zamlouvalo nebo ne. *Co bych ztratila? Sbírku citů, které jsem nikdy nepotřebovala? Konec výčitkám svědomí, že využívám Gabrielu, chystám se odstavit nevlastní sestru - a v neposlední řadě, bylo by mi fuk, co si myslí můj věčně nespokojený otec.

„Počkejte,“ řekla náhle. „Tady něco nesedí! Pokud by k synchronizaci mělo dojít ve vypjaté situaci, jak tvrdí Gabriela, pak bych se musela s Lištičkou spojit dávno. Nechci se vychloubat, ale já měla na kahánku nonstop.“

Gabriela pokrčila rameny. „Byl to zvláštní pocit. Jako bych se rozostřila a získala vzpomínky na dva životy. Jeden, který stál za starou bačkoru, a druhý báječný.“

„Je mi jasné, který je který,“ ušklíbl si Záviš. „Pokud jde o mne, můj ještěr si pamatuje velice málo. Možná jsem se už synchronizoval, co já vím.“

Lýdie ukázala pokousanou ruku: „Buď to - anebo máš zvláštní choutky.“

Což znamená, že já na svém vztahu s Lištičkou musím zapracovat, pomyslela si, zaražená, jak málo Záviše znepokojuje představa, že se z něho stalo napůl zvíře.

Nemohla si pomoct, aby se nezeptala: „Chápu Gabrielu, ale co ty?“

„Já?“

Jako vždy, když nechtěl odpovídat, ztuhl a zahleděl se jí do očí, malý výsměšný úsměv na rtech: „Co povím se ti nebude líbit,“ signalizoval tak, zatímco pravděpodobně vybíral vhodnou odpověď.

*Začíná být snazší ho přečíst,“ pomyslela si, nebo si přestává dávat pozor.

Zjištění ji potěšilo, ale nedala nic najevo.

„Myslím, že souhlasím s Gabrielou,“ řekl Záviš nakonec. „Realita se přeceňuje.“

Footnotes

Lámu nad vámi hůl a odcházím!

Jakmile skončil rozhovor se Závišem, Medard přišel ke skříni, kde visel jeho obchodní oblek, pečlivě zabalený do průhledné fólie. Oblékl si kalhoty, zatáhl břicho a s uspokojením dopnul všechny knoflíky, i ty, které před dvěma dny nahrazoval koženým páskem. I bílá košile ho méně škrtila kolem krku.

„Jsi na dobré cestě,“ pověděl obrazu v zrcadle a vítězoslavně na něj mrkl. Pozitivně, neustále pozitivně, připomínal si poučky z korporátního školení. Nic není problém. Všechno zvládneš!

„To jsou kecy!“ zabručel nahlas. Nejsem baron z Mechového kopce, abych rozbíjel zvířata o stromy a večer uspokojoval nenasytnou nymfomanku. Tohle je mimo moji ligu.

Když poslouchal výčet Závišova a Lýdiina dobrodružství, podaný suchým a věcným stylem, včetně smrtící cesty Lesem roztomilých kulíšků, styděl se sám za sebe. Jeho přítomnost ve Hře byla pohodlná jízda; bez kapky ctižádosti zůstával usazený v koutku baronovy duše, jako divák v zadní řadě, prakticky nedotčený čímkoliv. Jediné okamžiky, kdy se ujímal vedení, byly chvíle, kdy se Sylvie hodlala…

Stačí, pomyslel si. „Nejsem tam proto, abych si užíval!“

„Nejsi kde?“

Před dveřmi koupelny stál zívající Lukáš a netrpělivě přešlapoval.

„Safra, táto,“ zašeptal, „obsazeno. Uvnitř je ona!“

„Myslíš matku?“

„Myslím Trojákovou. Jak dlouho se bude šlechtit? Copak to má zapotřebí? Potkal jsem ji a přísahám, že musí spát nalíčená.“

„Prosím?“

„Safra, nedělej hlupáka. Normální lidi vypadají po ránu, jako by vylezli z pračky. Ona ne. Normálně jdu po chodbě, škrábu se mezi… ehm, prostě se škrábu a najednou ona. Si umíš představit ten šok!“

„Ano, je mi jí líto.“

„Můj šok,“ zasyčel Lukáš. „Nabourala náš ležérní styl. Sbohem, klide! Teď, abych se tady pohyboval jako ty v kvádru, páč se stáváme nóbl rodina. Dobré ráno, madame Trojáková, uctivá poklona.“

Aby zdůraznil nevítané změny v domácnosti, Lukáš ladně zamával dlaní a hluboce se uklonil směrem k zavřeným dveřím. Z nich vyšla Světlana a užasle si ho změřila. Medard musel uznat, že vypadala bezchybně - jako zlatovlasá bohyně, která se obtěžovala mezi smrtelníky. Zdá se, že Lukáš bude trpět, pomyslel si. Zapomínám, z jaké je ona rodiny a z jaké on. Zůstávat v přítomnosti stříbronosů je mentálně náročné. Snažíme se jim vyrovnat. Vědomě či podvědomě.

„I tobě dobré ráno, pane Lukáši,“ usmála se Světlana a také se uklonila. „Snad jsem se nešlechtila příliš dlouho?“

„Safra,“ zavrčel Lukáš a protlačil se koupelny, kde se rezolutně zamkl na dva západy. „Raději se odstěhuju!“ slyšeli ho křičet.

„To je blbec,“ ozvalo se za Medardem. Ze svého pokoje vyšel Matyáš, druhý syn Mechových. Medard se tiše modlil, aby nenastala další trapná scéna. Co do vzhledu, Matyáš vypadal jako menší, mladší a jemnější kopie svého bratra. I on měl husté černé vlasy, husté obočí a po matce výrazné oblé oči, které mu propůjčovaly vzhled ospalého kotěte. Byl oblečený v dětském pyžamu, byť už měl patnáct, a kolem krku nosil obrovská sluchátka, které, jak ho Medard podezříval, neodkládal ani ve spaní.

„Salut,“ zamával líně otcovým směrem. „Bonjour, mademoiselle! Ça va?“ pokračoval a klidně políbil Světlanu na obě tváře.

„Ça va.“

Když Světlana pozdrav opětovala, Medard pocítil k mladšímu synovi nadzemskou úctu. Vždycky jsem věděl, že ti dva se povahově liší, ale o tolik!

„Eh?“

„Tady kráska se včera nabídla,“ vysvětlil Matyáš, „že mi pomůže s fráninou. Všechna čest, táto! Už jsem se bál, že budu intelektuálně strádat, ale podařilo se ti zachránit situaci. Není lehké mít za bratra prvoka.“

„Tě slyším, kreténe,“ ozvalo se z koupelny.

„Drž zobák, prvoku! Neslyšíš, že se bavím s dámou!“

„Já jsem prvok? Já jo? Ty sis ani nezapamatoval její jméno. Si myslíš, že nevím, proč jí říkáš krásko.“

„Každé buchtě říkám krásko,“ odsekl Matyáš. „Je dost nepohodlné si pamatovat všechny. Pokud sis nevšiml, každá se jmenuje jinak.“

Medard, který rázem ztratil veškerou úctu, kterou k synovi cítil, se nadechl. Jejich výchova jde na mou hlavu!

„Ticho, oba dva,“ zahřměl. „Budete se chovat slušně!“

„To je v pořádku, barone,“ zasmála se Světlana, nijak nedotčená slovní přestřelkou. „S Jurajem není žádná legrace. Klidně bych ho za ty dva vyměnila.“

„Safra, táto, proč ti říká barone?“ ozval se Lukáš podezřívavě a vykoukl ze dveří. Matyáš světácky nadzvedl obočí a nenápadně Medardovi ukázal vztyčený palec. „Même un vieux matou aime les petits chatons!“ zachraptěl vyžilým hlasem.

„Co říkal?“ zeptal se Medard podezřívavě, když se Světlana zachechtala.

Ta se zatvářila jako nevinnost sama: „I starý kocour má rád malá koťátka? Mluví v hádankách, že ano? Špatně jsem rozuměla.“

„V hádankách? Je zkažený do morku kostí! Táto, já mu jednu ubalím,“ nabídl se Lukáš dychtivě. „Tentokrát si dám pozor, aby neměl monokl.“

„Tentokrát?“ zeptal se Medard hrozivě.

„Když mu dojdou argumenty,“ vysvětlil Matyáš, „uchyluje se k hrubému násilí. Pak se nemůže divit, že najde v posteli různou havěť.“

„Cože! Tos byl ty? Já tě…“

„Pár hodin!“ zařval Medard. Jeho synové zvědavě ztichli. „Pár hodin,“ burácel Medard, „jsme s vaší matkou věřili, že vás přítomnost Trojákových zušlechtí. Oznámím vaší matce, že doufat netřeba. Kdo ví, co napsal Dante nad pekelnou branou?“

„Zanechte nadějí, kteří vstupujete?“

„Přesně! Lámu nad vámi hůl a odcházím. A ty, Světlano, prosím zavolej Juraje. Za chvíli přijede Záviš. Máme nějakou práci.“

Tentokrát stálo všech šest před ústředím Herního Centra, které se objevilo mezi mrakodrapy v nejrušnější části města. Jsem si jistý, že před rokem tu měli nákupní středisko, pomyslel si Medard, když marně namáhal paměť.

Jeho rodina žila na periferii, proto sem chodil málokdy, ale i tak měl dojem, že budova vyvedená v pastelových barvách a ve stylu, který do okolí zapadal jako pěst na oko, tu vyrostla přes noc. Zejména z dálky, ohraničená strohou moderní architekturou, vynikala jako růže v trní.

Vítejte v pohádce! pomyslel si. Ten styl! Nevypadá tak i můj, ehm, tedy baronův hrad?

„Hle, květ technologie, kterou naše civilizace dávno ztratila,“ deklamovala Světlana, jejíž četba se neomezovala na klasická dramata. „Můj bratře s naběhlým žaludem, tas meč a najdi příhodnou pochvu.“

„Usychej v pokoji, kopretino zvadlá,“ zabručel Juraj. Když popisoval soužení se svým druhým já, myslel, že ho ostatní politují. Nyní se nejspíš bál, že mu zůstane nelichotivá přezdívka.

Protože je Záviš varoval, že půjde o obchodní záležitost, každý se oblékl ve střízlivém duchu, takže působili jako skupina, vyslaná korporací na každodenní jednání. Lýdie v Krajcarová je vedla, rusé vlasy stažené do přísného ohonu, rámované chytrou čelenkou, kolem krku decentní řetízek s občanskou známkou, kterou nosila nad rozepnutým knoflíkem košile.

Medard, také v obleku, by zosobňoval ideál snaživého bronzáka, kdyby ovšem plastovou občanskou známku nenechal ukrytou. Přesto použil všechny triky, které znal, aby působil jako zaměstnanec korporace.

Pod paží svíral koženou aktovku, na nose kostěné brýle luxusní značky, které kdysi v koupil od pouličních rabiátů a které nějaký stříbrný bral na efekt, protože jim chyběla dioptrická skla. Původní majitel se jich zbavil proto, že se zatmívala v nejnevhodnější okamžik, takže Medard sem tam do něčeho vrazil.

Za ním šla Světlana a spol. Sourozenci Trojákovi by vypadali jako ze žurnálu, kdyby se Světlana divoce nesmála, od rána ve výborné náladě, zatímco Juraj se kabonil a dával přednost společnosti Gabriely. Ale i tak jeho zjev přitahoval pozornost kolemjdoucích studentek, které na jeho společnici vrhaly nepřátelské pohledy.

„Nechápu,“ ušklíbla se jedna, když procházela kolem nich, „co ten polobůh na ní vidí? Na chudince zbědované.“

Takové odmítnutí Medarda zarazilo, protože Gabriela mu nepřišla o nic méně atraktivní než Světlana. Ale přesto kolemjdoucí dračice dokázaly rozeznat, že ti dva nepocházejí ze stejných poměrů. Prozradily ji šaty? Doplňky? Pleť?

Celý nejistý si uvědomil, že žil v iluzi, když se maskoval za bronzového občana. Možná všichni poznali na první pohled, že jsem prachsprostý plasťák. Já - komická figurka!

„Polobůh,“ zamumlal, aby skryl rozpaky, o kterých nikdo kromě něj netušil. „Není Světlana bohyně?“

„Já jsem,“ zasmála se Světlana, „ale on ne.“

„Já také ne,“ ozvala se Gabriela. „Nezařadili mne do hodnocení.“

„Hodnocení?“

„Ano,“ vzdychl si Juraj. „Na univerzitě existuje žebříček celkového hodnocení studentů. Porotci, kteří nemají nic společného se studentskou radou, jak zdůrazňuje její předseda, jsou přísně anonymní. Berou v potaz vzhled, rodinné styky - a údajně i studijní výsledky. A o tom posledním každý pochybuje.“

„To je svinstvo!“

Už lépe chápu, proč Lukáš protestoval. Jak by se mohl umístit - on se svým zázemím?

„Svinstvo?“ ušklíbl se Juraj. „Některé se v tom vyžívají. Za bioaktivní krém by prodaly vlastní matku. Ale abych odpověděl na vaši otázku, pane Medarde - ty holky, nad kterými by jeden zaplakal, patří k univerzitě a nejspíš vědí, že patřím na samý chvost těch, kterým říkají polobohové. Nejsem dost pohledný a zazobaný, abych mohl být bůh.“

„Oba dva jsme na chvostu,“ podotkla Světlana. „Přísně vzato, ani já ve své kategorie nemám co dělat. Zaslechla jsem, že jsem si zašpásovala s půlkou poroty, abych se dostala na horu nejsvatější. C’est moi - une femme aux mœurs légères! Já, žena prostopášná!“

„Kdo to říká?“ zeptal se Juraj napruženě, náhle na její straně.

„Vím já? Drby nebývají podepsané.“

Vsadím se, že Lukáš by takovým zvěstem věřil, pomyslel si Medard a udělal si poznámku, že musí se syny promluvit a udělat přednášku na téma: Nesuď jiné podle vzhledu!

Což je mimochodem něco, v čem vynikám! napadlo ho a pohledem zabloudil na Záviše. Ten, navzdory vlastnímu přikázání, vklouzl zpět do pohodlného přestrojení za šupáka a dělal jim (Medard to nerad přiznával) ostudu.

Footnotes

Aladin žvanil, v cintorínu chinin?

Když Medard prohledal internet, aby zjistil, co v korporátním světě znamenají provokatéři a potížisté, narazil na nedávné trable První-Spořitelní. Článek, který se tvářil velmi informovaně, byť odkazoval na anonymní zdroje, tvrdil následující:

Zatímco provokatéři se zaměřuji na jednotlivce, potížisté (nebo jejich skupiny) mají za úkol poškodit, popřípadě zneschopnit celou obchodní jednotku. Za jeden z nejúspěšnějších takových útoků se považuje ochromení činnosti První-Spořitelní. Hospodářské následky vedly ke ztrátě dvou pozic občanů první kategorie.

„Dva zlatí na odpis,“ zamumlal Medard. „S kým jsem se to zapletl?“

Kdyby byl Záviš neznámý a bezpečně vzdálený hrdina, Medard by mu zatleskal. Být ale v holportu s potížistou, kterému se chtějí pomstít hned dva odstřelení zlatonosové? pomyslel si. Tady nejde o mne, ale o celou moji rodinu!

Přesto poslušně šlapal ve skupině a odpovídal na otázky, které mu kladly Gabriela a Lýdie. Zpátky ve Hře, příjemně překvapená, když její manžel projevil inteligentní zájem, baronka Sylvie se rozpovídala na téma jí blízké a Medard, který neměl tušení, o čem mluví, se s ní udatně snažil držet krok, a to i přesto, že cítil, jak jeho druhé já se nudí. Nyní se pokoušel přetlumočit celý rozhovor s mizivým úspěchem.

„Pokud by to byla pravda,“ zamračila se Lýdie, „pak by genetika a biochemie ve Hře daleko přesahovaly naše možnosti a znalosti. Škoda, že nejsem odborník ani na jedno.“

„Já jsem zaměřením ekonom,“ hájil se Medard. „Jak bych si mohl pamatovat věci jako Aladin žvanil, v cintorínu chinin?“

„Myslíte adenin, quanin, cytosin a tymin?“ opravila ho Světlana, která se svíjela smíchy. „Omlouvám se, barone, naprosto s vámi soucítím. DNA báze ať jde k čertu! Co říkáš ty, Gabrielo? Ty jsi tady odborník na biochemii.“

„Netuším. Musela bych si s matkou promluvit sama. V podání pana Medarda zní její přednáška jako odfláklá sci-fi.“

„Až budeš mít příležitost, promluv s ní,“ řekl Záviš, aniž by komentoval, jak Gabriela baronku Sylvii označila. „Medard se jako špión na poli vědy neosvědčil.“

Aby zahnal pocit ponížení, Medard zdůraznil: „Má si promluvit s matkou? To zní, jako by baronka Sylvie byla její skutečná matka.“

„Proč ne? Se všemi výhradami, které k ní má kopretina má,“ ozvala se Světlana, „brala bych baronku raději, než tu naši hysterku. S ní šlápl drahý Evžen kolosálně vedle. A propos, pokud jde o medicínu, byla jsem sice v rauši, ale netvrdím, že medicínská berle dokáže nemožné.“

„Opravdu?“ zeptala se Lýdie nevěřícně. „Jolana s berlou prováděla zázraky. Přišly mi dost nepravděpodobné.“

„Patřičně zrychlená verze toho, co také umíme,“ pokrčila rameny Světlana a ukázala na Závišovy ruce. „Kosmetické kliniky zahladí jizvy, když dostanou příležitost. O regeneraci máme také základní povědomí. Pravda, já obnovila nohu vykousnutou na kost, což je,“ zasmála se a ukázala na sebe, „výsada vyhrazená bohyním. Nic co by smrtelníci uměli.“

Medard poslouchal jedním uchem, protože následující debata přesahovala jeho vzdělání. O to větší pozornost věnoval okolí. Vstupovali na kamennou plochu před budovu, kde začínal dav houstnout. Zde nebyla žádná fronta, protože nábor nových Hráčů probíhal v pobočkách, sem se Hráči chodili zaregistrovat na základě výzvy, která každému přišla poštou.

„Malá a pitomá měla pravdu,“ poznamenal náhle Záviš a naznačil jim, aby zastavili. „Tohle bude velké!“

„Malá a pitomá?“

Všichni se otočili na Gabrielu, která z nich byla nejmenší.

„Myslí svého avatara!“ Dotčená černovláska se začervenala a ukázala směrem k hlavě. „Má chytrou čelenku. Také by jí mohl říkat jinak!“

„Hned se opravím,“ omluvil se Záviš. „Vidíte to parkoviště? Má zakrslá blbka…

„No tak!“

„…napočítala tři korporátní limuzíny. Zbytek je také první liga.“

„První liga?“

„Ano, gauneři, co si říkají elita,“ odpověděl Záviš chladně. „Ti, kterým byste se rády podobaly,“ dodal pohrdavě. „Podle mého si laťku nastavujete zatraceně nízko. Máte obě na víc.“

Když Medard pochopil, že ta slova patří Lýdii a Gabriele, ulevilo se mu. Počkat? Znamená to, že já na víc nemám?

„Ne všichni jsme se upsali revoluci, soudruhu,“ odtušila Lýdie. „A dej mi ruku! Nezapomeň, že jsme zasnoubení.“

„Ano, ovšem.“

„Tahle hra na krásku a zvíře se mi hnusí,“ zamumlala Gabriela, když se oba stříbrní přimkli k sobě. Celá skupina se stáhla do sevřeného útvaru, protože přítomnost vysokých korporátních činitelů na ně doléhala jako přítomnost vlků na stádo ovcí.

Kolem postávali stříbronosové, dokonalí od hlavy až k patě a arogantní po konečky prstů, když se zdravili navzájem, zatímco okázale ignorovali kohokoliv jiného. Kolem každého pobíhala družina bronzáků, co vypadali jako truchlící pozůstalí ve svých černých oblecích.

Přistoupila k nim mladá žena s příjemným úsměvem. Byla menší postavy, snad metr šedesát, s černým krátkým sestřihem, který ve dvou srpcích rámoval kulatý obličej. V rukou držela složku s letáky, které nabízela kolemjdoucím.

„Přátelé a možná budoucí kolegové,“ oslovila je. „Dnes je váš šťastný den. Zahrada-Technická má zájem investovat do Hry a každý Hráč je vítaný. Tady máte mou navštívenku. I pro plasťáky se najde místo mezi námi,“ mrkla důvěrně na Záviše, který jí věnoval jeden nefalšovaný ještěří úsměv.

Ostatní mlčeli a rozpačitě si prohlíželi nabídnuté prospekty.

„Počkat! Snažíte se naznačit, slečno, že můj snoubenec je občan čtvrté kategorie?“ optala se studeně Lýdie.

„Možná ne nadlouho, drahoušku,“ švitořila verbířka, která velkoryse přehlédla všechny ženy a tlačila se směrem k Jurajovi. „Haló, krasavečku! Zastupuji lidské zdroje. Mé jméno je Karolína… K čertu! Ach, promiňte, slečno! Netušila jsem… Poslední dobou mám problémy s očima, omlouvám se,“ vyhrkla, když si všimla, kdo ji zastoupil cestu.

Zaraženě zírala na stříbrnou známku.

„Ztraťte se,“ sykla Lýdie.

„Samozřejmě, slečno. Neuvědomila jsem si…“

„To je v pořádku, má drahá,“ zasáhl Záviš a lapil utíkající verbířku za rukáv. „Ne tak rychle, Karolíno z lidských zdrojů! Budu vám vděčný, když mi povíte, jaké výhody může získat prachobyčejný plasťák ve vaší, ehm, otevřené náruči. Ukažte tu vizitku! Zahrada-Technická? Chcete prodávat sekačky ve virtuální světě?“

„Pusťte mne, člověče! Neopovažujte se na mne položit vaše špinavé ruce.“

Karolína se musela blížit stříbrné známce, protože i přes Lýdiino varování se nehodlala nechat zastrašit. Nosila hybrid mezi chytrou čelenkou a chytrými brýlemi. Když v databázi zjistila, s kým má tu čest, ztratila část svého respektu.

„Špinavé ruce?“

Než ale Záviš mohl reagovat, Lýdie ho zarazila. „Ta malá čubka si troufá! Dotýká se mého snoubence,“ prohlásila a popřela vývoj celé události ve svůj prospěch. „Nikdo mi myslím nebude vyčítat, když si s ní zacvičím.“

„Já se ho nedotýkala, on se dotýkal mne,“ zaprotestovala Karolína. Dědička Asfaltové-Stavební na ni valný dojem neudělala, proto neohroženě pokračovala: „Ale pokud chcete zadostiučinění, máte ho mít. Předpokládám, že je na mně, abych si vybrala způsob.“

„Prosím, pokračujte!“

„Dovolte, abych se představila celým jménem. Karolína Drbohlavová, zástupce vedoucího lidských zdrojů u Zahrada-Technická, občan třetí kategorie.“

„Vidím, že si rozumíme. Lýdie Krajcarová, ředitelka Institutu pro pokročilé stavební technologie, občan druhé kategorie.“

Duel? Teď a tady? Už zase?

Medard, který čtyřicet let neviděl souboj jinak než na internetu, měl být svědkem druhého v řadě - a vůbec ho to netěšilo. I Záviš se zdál překvapený z nečekaného vývoje, ale stáhl se do pozadí, aniž by měl připomínky.

„Medarde, kamaráde,“ zašeptal pouze. „Zdá se, že je tvým čestným posláním dělat sekundanta.

„Já?“

„Ty, kamaráde. Máme-li něco vytěžit ze situace, je ještě brzy, abych já vstoupil na scénu.“

Těžit ze situace?

„Ale…“

Zezadu k němu přistoupila Gabriela: „Musíte to být vy, pane Medarde. Nevím, co Velehradský chystá, ale jste jediný, kdo zbývá. Juraj by moc rád, ale jako občan-kandidát nemá nárok.“

„E?“

Události kolem něj pádily tempem příliš rychlým, aby mu rozuměl. I když setkání s Drbohlavovou bylo nečekané, Gabriela i Záviš se chovali, jako by šlo o součást vyššího plánu.

„Bude mi ctí,“ vypravil se sebe. „Pokud slečna Lýdie bude souhlasit.“

„Beze všeho,“ řekla Lýdie - k jeho neskonalé úlevě také zaskočená, že se té role nechopil Záviš. Nejsem bohudík jediný, kdo tady tápe!

„Zvláštní mesaliance,“ podotkla Karolína Drbohlavová a kroutila s nádechem lítosti hlavou, „ale spolehlivost od plasťáka nečekejte. Tihle podtvorové neznají vděčnost.“

Podtvorové? Medard uraženě civěl na její občanskou známku. Kdyby ta holka byla alespoň stříbrnos! Ale nechat se urážet od bronzáka!

„Jde o čistě fyzickou přitažlivost,“ ujistil ji Záviš, který ve své ošuntělém převleku a zjizvený nahoře i dole vypadal jako uprchlý trestanec. „Nesmíte se divit, že žárlí.“

„Vy mlčte, podtvore! Nebo vás také, byť s odporem, naučím, kde je vaše místo.“

„Nevědomá a povýšená! Představuji vám dokonalého zákazníka,“ otočil se Záviš ke svým společníkem a divadelním hlasem zašeptal. „Považujte se nyní za mé učedníky.“

Karolína Drbohlavová ho pozorovala s nechutí.

„Vy jste šílenec? Poslyšte, slečno Krajcarová, můžete svému hnusnému psisku nasadit náhubek? Byla bych ráda, kdyby náš souboj proběhl civilizovaně.“

„S radostí,“ usmála se Lýdie a důvěrně dodala. „Myslím, že budete překvapená, jak se podtvorové dají vycvičit. Miláčku, buď hodný a přestaň štěkat!“

„Ano, paní.“

Záviš pokorně sklapl podpatky. Považujte se za mé učedníky? Chce nám ukázat, jak pracuje potížista? Proč tady a teď? zvažoval nápovědu Medard, zatímco se proháněl po kamenné dlažbě a žádal přihlížející, aby uvolnili prostor. „Dámy a pánové,“ křičel s dotěrným pocitem deja vu, „budu potřebovat deset krát deset metrů. Jde o impromptu duel. Ustupte, prosím!“

I když se dav rozestoupil, novinka se rozkřikla a lidé bez rozdílu postavení, tedy včetně stříbrných, se vydali jejich směrem.

„Vybírám si tupé zbraně,“ pokračovala mezitím Karolína Drbohlavovou a ze své kabelky vytáhla teleskopický obušek. „Podle pravidel máte deset minut, abyste se ozbrojila… A dříve než se zeptáte, s odkladem nesouhlasím,“ dodala klidně. „Nebudete se zlobit, když si zajistím nepatrnou výhodu, že ano?“

„Vůbec ne,“ odtušila Lýdie a svlékala se do spodního prádla. „Bylo byste proti sobě, kdybyste mne podcenila… Není potřeba, ale děkuji,“ dodala, když jí Juraj nabídl dřevěný meč, který nosil v batohu. „Kde je váš sekundant, slečno Drbohlavová? Čím dříve začneme, tím lépe.“

Footnotes

Které fandíš?

Vzrušený na nejvyšší míru, Juraj se vedral do shluku diváků, aby se dostal do první řady. Měl v živé paměti souboj Záviše Velehradského s Xantipou Millerovou a chtěl vidět další. Prostředí divadla a filmu, ve kterém vyrůstal, bylo krotkou napodobeninou světa skutečných stříbrných.

Když pozoroval Lýdii a i tu ženu z lidských zdrojů, věděl, že ty dvě se nehodlají škrábat nebo překonávat vtipem, ale pustí se do zápasu, ve kterém, jak jeho otec s nechutí popisoval, si pozurážejí kebule.

Evžen Troják byl obecně proti soubojům a veřejným událostem toho druhu. Nikoliv ze zbabělosti, jak se domnívala Světlana, ale pro pocit kulturní nadřazenosti. „Cítit vzrušení, když teče krev,“ vysvětloval vždycky synovi, „je znakem barbarské přirozenosti. Nechci po tobě, abys byl hercem, ale také nechci, abys skončil v kleci s roztlučeným ciferníkem a poškozeným mozkem.“

Měl bych se stydět, pomyslel si Juraj, zatímco se cpal kupředu. Ve tvářích četl to stejné vzrušení, jaké cítil sám, ale dílem nemohl než s otcem souhlasit. Přesto se bezohledně hnal, aby mu neušel jediný moment.

„Hej, dávej pozor,“ zakřičel na něj kdosi.

„Omlouvám se,“ vyhrkl, ale nepřestal se tlačit.

„Tady jsme, pojď za námi.“

V první chvíli si myslel, že na něj volá Světlana, ale pak zjistil, že jde o dvě krásky z univerzity, které potkal cestou a které pomlouvaly Gabrielu.

Kdyby se mohl otočit, otočil by se a utekl, ale ony mu uvolnilo prostor mezi sebou a dav ho zatlačil přímo mezi ně. Obě dvě ho chytily za ruce, jako by se bály, že se ztratí - ale, jak vzápětí pochopil, obě byly pouze soustředěné na scénu a chtěly se podělit o nadšení.

Možná jsem měl štěstí, napadlo ho. Kdybych zůstal se sestrou, musel bych snášet dštění jemné ironie. Nyní mi hrozí leda hrubozrnná prasárna.

Přesto se ale neuměl přimět, aby se přidal k povzbuzujícím výkřikům, jak ty dvě držely krok s rozbouřeným davem a rozjařeně komentovaly dění před sebou. Všiml si, že jejich vlhké oči rozpouští nános líčidla, takže se jim linky řas rozpíjejí a dodávají jim lascivní hororový nádech, který se mu zamlouval právě pro svůj laciný efekt.

Pokud se odnaučil na ženách cokoliv oceňovat, pak to byla afektovaná dokonalost, ve které se vyžívala jejich matka.

„Které fandíš?“ optala se ho vyšší z nich, bruneta se silnými rudými rty, přehnanými řasami a monstrózní zlatou náušnicí ve tvaru rybky s diamantem místo oka.

„Té vpravo.“

„To je ta zrzka? Znáš ji, že?“

„Ano. Lýdie. Má…“ Zaváhal, kam Lýdii zařadit. Náhodná známá? Společnice v podnikání?

Snad ve snaze se zavděčit, bruneta začala skandovat Lýdiino jméno a k ní se přidal vděčný dav. Zaskočená favoritka nesměle zamávala, zmatená, kde přišla k nenadálé přízni.

Zatímco se Karolína Drbohlavová rozcvičovala v levém rohu improvizovaného ringu, kde s ní stál jako sekundant stříbronos středního věku a tiše jí radil, Lýdii si Medarda nevšímala a mluvila se Závišem, důvěrně opřená o jeho ramena.

„Ona se ho dotýká,“ vyhrkla bruneta, „ona se dotýká toho zjizvenýho chlapa. Koukejte na jeho ruce, koukejte na jeho ruce.“

Její přítelkyně (a několik dalších dam) přenesly svou pozornost naznačeným směrem.

„Fuj! Fuj! Mám husí kůži!“

„Nikdy jsem neviděla nic tak znetvořeného.“

„Myslíte, že je celý zmrzačený?“

„I tam dole?“

Zmrzačený? zamračil se Juraj. V tělocvičnách, do kterých chodil, se potkával s muži, kteří bojovali v klecích, a ti mu vykládali, že jejich jizvy se ženám zamlouvají; tvrdili to jako hotový fakt a nosili je hrdě a bezostyšně.

Na druhou stranu, přiznal si poctivě, když si vybavil souboj s Xantipou Millerovou a Závišovo tělo, celé pokryté bílými špatně zahojenými šrámy, tohle je něco jiného. Velehradský vypadá, jako by prošel mlýnkem na maso.

Na stranu třetí, dodal pro sebe, když se rozhlédl, zdá se, že některé Záviš fascinuje.

Byla to fascinace něčím odpudivým, jako televizní soutěž, ve které se půvabná soutěžící prodírá mezi hady nebo pavouky a divák si představuje sebe na jejím místě, zatímco se třese hnusem.

Když Lýdie začala rozepínat Závišův pásek na kalhotách (z důvodů naprosto nejasných), bruneta a její přítelkyni zakvílely nefalšovaným zděšením a schovaly hlavy Jurajovi do ramene, kde se chvěly jako osiky.

„Omlouváme se, omlouváme se,“ mumlaly obě, „ale nemůžeme se dívat. Je to zvrácené! Veřejný exhibicionismus!“

Zatímco ty dvě špinily bílou košili maskarou a rtěnkou, jiné ženy se dostávaly do stavu frenetického šílenství. Některé omdlévaly, zakrývaly si tváře, jiné se nakláněly, aby jim neunikl jediný detail. Zaznělo několik vulgárních výrazů.

Lýdie vstoupila do ringu s koženým páskem v ruce, zatímco Záviš si přidržoval padající kalhoty, ničím nezahanbený.

Na výkřiky, které ho vyzývaly, aby zakryl své odpudivé jizvy, odpovídal drzým šklebem, což vybičovalo takovou reakci, že ho podrážděný dav málem zlynčoval. Jak uhýbal předmětům, které na něj házeli, kalhoty mu sklouzly dolů.

„Pomoc! Ať se nepřibližuje!“ ječely obě Jurajovy nové známé, zalykající se nefalšovaným odporem. Juraj by byl jejich reakci považoval za hranou, kdyby neviděl, že pláčou opravdovou hrůzou.

V jakési úděsné fantasmagorii, snad vyvolané hromadným šílenstvím, vyjadřovaly přesvědčení, že Záviš přichází, aby je objal nebo hůř - a to pomyšlení je ochromovalo a zbavovalo smyslů, takže zkameněly jako myš před hadem.

„Vem si mě, ty říčný hřebče! Tady a teď!“ ozvalo se za Jurajem. Když se užasle otočil, spatřil ženu středního věku, oblečenou do luxusního modelu béžové barvy, sladěnou od hlavy až k patě, která i zde, mezi stříbrnosy a bronzáky, vypadala nepatřičně. Vynikala o to víc, že prostor kolem ní hlídala čtveřice osobních strážců, kteří nedovolili nikomu, aby se k ní přiblížil na dva metry.

Juraj si nemohl pomoct, aby na ni nezíral. Podle hladké bezchybné tváře, šatů a dalších zjevných znaků mu docházelo, že ta dokonalá žena, byť nenosí kolem krku známku, je zlatonoska.

„Ty ne, hezounku,“ pověděla mu bez zájmu. „Ty jsi moc fajnové zboží. Otoč se a hleď si svých křehotinek,“ dodala pohrdavě a ukázala na bezvládné studentky, které musel podpírat, aby neupadly.

„Pane, otočte se, prosím,“ napomenul ho jeden osobní strážce výhružně. „Tady nejste na divadle.“

„Aha.“

Juraj nesnášel, když se ho kdokoliv snažil usadit do patřičných mezích, ale měl dost rozumu, aby neurazil zlatou dámu - byť pochyboval, že slovo dáma tu ženu vystihuje.

I když ho všechny smysly a zkušenosti varovaly, aby se zavalitým bodyguardem nevyvolával konflikt, měl krátké zatmění. Mezi ním a osobním strážcem objevil dřevěný cvičný meč, namířený pod mužovu čelist.

„Kmáni mají mlčet, když mluví páni,“ slyšel se promluvit. „Nezapomínej na své vychování.“

Mé druhé já, uvědomil si, když pominula chvilka ohromení. Můj naběhlý… mé alter ego!

„Omlouvám se, paní,“ řekl víc k sobě než k ní, sklopil dřevěný meč a provinile se vrátil ke svému živému nákladu, který se svezl k zemi.

Studentky, které nic nechápaly, se omámeně zvedly. „Zdá se, že část mé osobnosti má sklony k neposlušnosti.“

Zaskočení osobní strážci zareagovali a vykročili jeho směrem.

„To je v pořádku, nechte ho být,“ promluvila žena, nyní netečným hlasem. „Měla bych tomu chlapci poděkovat. Pomohl mi se vzpamatovat. Zdejší dráždidla, jakkoliv výjimečná, nemají soukromý charakter. Zapamatujte si toho kluka. Obávám se, že je to jeden z těch slibných Hráčů, před kterými nás varovali. Odcházíme!“

Když se otočila na podpatku, Juraj pochopil, že jí doopravdy nestojí za pohled. Zato musel vydržet mlčenlivé zkoumání čtyř nohsledů, kteří si ho do paměti zapisovali se strojovou poslušností, přesně podle příkazu.

I když si přál něco poznamenat, měl co dělat, aby potlačil děs, které v něm taková robotická a neosobní inspekce vyvolávala.

„Uf, to bylo napínavé,“ oddechl si s úlevou, když zůstal on sám, dvě studentky a bouřící, leč neškodný dav diváků.

„Byl jsi báječný,“ ozvala se druhá ze studentek. Byla to míšenka, exoticky hnědá s podlouhlým obličejem a kudrnatými vlasy. I ona byla přehnaně nalíčená, byť část šminek zůstalo na Jurajově košili.

„Děláš bojová umění?“ zeptala se a ukázala na dřevěný meč. „Myslely jsme, že nosíš v batohu motyku. Víš, že ti říkají Zahradník?“

„Proč bych nosil v batohu motyku?“ zeptal se uraženě Juraj. „Zahradník ale není špatná přezdívka. Znám horší jako ehm…“ Zarazil a rozhodl se nezmiňovat nic, co by souviselo s duby, jejich plody či zduřelými orgány. „Jmenuji se Juraj Troják.“

„My víme,“ zachichotala se bruneta. „Jsme tvoje velké fanynky. Podle nás si zasloužíš být v první desítce. Mimochodem, co to bylo za holku, co jsme ji s tebou viděly? Nehodí se k tobě.“

„Hm!“

Při vzpomínce na jejich setkání si Juraj uvědomil, že ty dvě nejsou někdo, s kým by se měl či chtěl zaplést. Povrchní husičky, pomyslel si, ale přišlo mu nezdvořilé je opustit.

„Já jsem Amálie a ona Sabina,“ představila je míšenka, aniž zaznamenala, že se dopustila faux pas. „Upsaly jsme se ekonomii.“

„Ovládá nás mamon,“ dodala bruneta Sabina a lišácky na něj mrkla.

Obě se zasmály a Juraj s nimi, ne ale ze stejných příčin. Ještěže nerozumí, co na sebe prozrazují, pomyslel si pobaveně.

Pak jim podal papírové kapesníčky a diskrétně je upozornil, že mají rozmazané tváře, čímž způsobil paniku v jejich řadách a takřka panenský ruměnec, patrný i na snědé Amálii.

„Dokonalý gentleman,“ špitla Sabina, když byla pohroma pomocí zrcátka, labutěnky a jiných podpůrných prostředků zažehnána.

Na důkaz vděčnosti a jako příslib, políbila ho lehce ze strany - a Amálie, aby nezůstala pozadu, ji se svůdným úsměvem napodobila.

„Vždycky,“ ujistil. Kdybych nebyl, už bych utekl.

Ale protože neměl skulinku k ústupu, pokynul bradou před sebe a řekl: „Dámy, soustřeďme se. Zápas začíná!“

Footnotes

Jak zblbnout ve dvou krocích?

S největší pravděpodobností nemůže tahle Karolína pochopit, proč po ní Lýdie vystartovala, pomyslel si Záviš, když s úlevou zaznamenal, že pozornost davu se odvrátila od jeho jizev. Stejně jako já. Hej ty, skrčku zaostalá! Kde se schováváš?

Z kanálu u silnice vykoukla hlava malé víly.

„Za svůj krátký život jsem se tolik nestyděla,“ brblala. „Běhat kolem s kalhotami na půl žerdi! Dost pochybný způsob, jak se vyšplhat na společenský vrchol. A já jsem údajně zakrslá blbka. Co jste potom vy? Gigantická ostuda?“

Pravděpodobně, souhlasil Záviš nepřítomně. Sledoval Lýdii a její soupeřku kroužit kolem sebe. Až skončíš s nářkem, můžeme začít operaci Sklizeň?

„Sklizeň? Mám ji uloženou pod složkou Nestydatý vyděrač. Opravdu hodláte vyzvat desítku stříbrných na souboj? Jen proto, že na vás pokřikovali?“

Ano, oškubeme ta naše holátka. Přečti mi dopis, který jsi sesmolila.

„Budete valit bulvy,“ nafoukla se malá víla a vyčarovala obálku s rudou pečetí. „Přihlásila jsem se do kurzu tvůrčího psaní a ve volném času čtu světovou prózu.“

Panenko skákavá! vzdychl si Záviš. Co napsat příručku Jak zblbnout ve dvou krocích? Základ bys měla hotový. Nešetři mne a čti!

Malá víla svůj přednes doprovázela venkovskou vizualizací, na které špinavý tlustý vepř blaženě chrochtal a požíral perly.

Záviš se ušklíbl. Že by ses mi snažila něco naznačit?

Malá víla si ho pohrdavě změřila a zabořila nosík do dopisu.

„Vážená paní,“ deklamovala, „byť jsem muž povahy chladné, nemohl jsem přehlédnout, s jakým nedostatkem slušného vychováním se opovažujete komentovat jizvy na mém těle.“

Slušné vychování? ušklíbl se Záviš. Stříbrní neví, co to je. Měla bys jim přiložit heslo ve slovníku. Máš nahrávky, doufám, kde na mne hulákají. Přilož je také.

„Ticho, vy tam dole,“ vyštěkla malá víla a zamračila se. Její génius nesnesl vyrušení. Pak pokračovala: „Tyto jizvy jsem získal ve službách národu. Proto tím, že urážíte mne, urážíte celou naši společnost…“

Naše společnost má hroší kůži příliš tlustou, aby ji kdokoliv dokázal urazit, namítl Záviš. Ale pokračuj! Pokud jim tohle pošleš, budou si po zásluze myslet, že jsem nebezpečný šílenec.

„… proto nemám jinou možnost, než se s vámi utkat na poli cti. Zvolte si způsob a čas našeho setkání. To bude také, dovolte mi malé varování, časem, kdy skončí vaše korporátní kariéra. Vrozený útlocit mi brání, abych dovolil člověku vašeho ražení špinit hodnoty, které jsou mi svaté.“

Dumas starší pláče, když tě slyší. Pošli těm bastardům i můj oficiální životopis. Na tenhle druh působí víc než ty tvoje nabotnalé žvásty. Nezapomnělas na doušku?

„Ne,“ odvětila malá víla s nechutí. „Ale kazí umělecký dojem mého snažení.“

Umělecký dojem kazí právě tvoje snažení, ujistil ji Záviš. Čili?

„Chcete-li se vyhnout potížím, očekávám vaši nabídku,“ uzavřela malá víla s odporem. „Aneb jak se z ušlechtilého hrdiny stane sprostý kšeftař! Kolik mám chtít, aby se nedostali do sporu s vaším nafoukaným veličenstvem?“

Záviš se zamyslel.

Vysvětli jim, navrhl, že pod padesát tisíc nepůjdu. Ty bázlivější chytni pod krkem a zkus se dostat na stovku. Když pošlou peníze, duel nebude. Pokud ne, čeká mne pár nepříjemných povinností.

Doufejme, pokračoval, že Lýdie dnes katastrofálně nevybouchne. Dost by tím oslabila dojem, kterým chci zapůsobit. Nechápu, dodal zadumaně, co to do ní vjelo. Nepřišla mi jako typ, co se požene do souboje.

„Třeba doufá, že, když jí ta milá dáma roztříská hlavu, skončí její noční můra.“

Jaká noční můra?

Před malou vílou se objevily dřevěné dveře, které otevřela mávnutím kouzelné hůlky.

„Copak jste zapomněl?“ optala se - a než za sebou zabouchla, jízlivě odpálila: „Ta nebohá holka se s vámi zasnoubila. Dost důvodů pro každou, aby spáchala sebevraždu.“

Dobrý postřeh!

Záviš sám sebe nepovažoval za romantický ideál. Proto okamžitě odmítl i samolibou domněnku, že se Lýdie snaží něco mu dokázat.

Ona pochází z korporace, která má víc dědiců než skutečného vlivu, pomyslel si. Je celkově neprůbojná. Žádné působivé zmínky o veřejných soutěží. Žádné vyhrané šampionáty. Historie soubojů nula.

Každý snaživější bronzák by souhlasil, že mu Lýdii Krajcarovou poslalo samo nebe.

Kdyby si měl Záviš vsadit, vsadil by si na Karolínu Drbohlavovou. Té nechybělo odhodlání, motivace a trénink. Byla sice menší než Lýdie, ale měla kulaté svaly člověka, který strávil hodiny v posilovně nebo na plaveckém bazénu. Svůj teleskopický obušek ovládala bravurně.

Lýdie měla módní postavu vytrvalostního běžce. Proti ní mluvila i jistá neohrabanost, způsobená jak výškou, tak i zanedbáváním přípravy. Supertonické nápoje uměly navýšit podíl svalové hmoty, ale nedokázaly z nikoho udělat atleta.

Doufejme, že má jiné eso v rukávu, pomyslel si a soustředil se na zápas.

Co ho mátlo, byl neznámý plíživý styl, který Lýdie předváděla. V době, kdy tradiční bojová umění ustupovala do pozadí, stříbrní trénovali techniky, navržené počítačem pro jejich konkrétní stavbu těla a fyzické možnosti.

To nikdy nevedlo k větší rozmanitosti. Naopak, odborníci Závišova ražení uměli odhadnout, s čím mohou počítat, sotva se na soupeře podívali.

Mohla by Lýdie jako korporátní dědička dostat zvláštní trénink? pomyslel si. Ne, to si korporace jako Asfaltová-Stavební nemůže dovolit.

To, že počítačem navržené bojové techniky jsou účinné, ale jednotvárné, se všeobecně vědělo. Od občanů se ale očekávala všestrannost. Proto čas strávený v tělocvičně nemusel nic znamenat, pokud si vyzvaný zvolil šachy.

I Karolína z lidských zdrojů začínala chápat, že má co do činění s neobvyklým soupeřem. Za normálních okolností by bronzák jako ona neměl iniciativu. Lýdie se ale skrčila do obrany. Její soupeřka musela postupovat vpřed, chtěla-li na ni dosáhnout.

„Nebojte se tolik!“ vykřikla Karolína, když se obušek odrazil od koženého pásku, který Lýdie držela natažený před sebou.

Přihlížející dav spokojeně zahučel. Neobvyklá volba zbraně, včetně mezihry se Závišovými padajícími kalhotami, diváky nadchla. Společnost oceňovala nové a neotřelé, proto se objevilo několik kamer, které vše lačně natáčely.

„Jste stříbrná nebo ne?“ vyhrkla Karolína, když Lýdie neodpovídala. „Pojďte do mě!“

Žádná odezva.

„Jak chcete!“

Když se nedočkala odpovědi, Karolína obratně vymanévrovala soupeřku do rohu, kde ustoupit nebylo kam, a zuřivě se na ni vrhla. Padlo několik silných ran a pár diváků odskočilo, protože obušek se ocitl až příliš blízko jejich těla.

Lýdii poklesla v kolenou, obě ruce nad hlavou, podle všeho v nevýhodě. Když se Karolína krátce napřáhla, aby ji dorazila, Lýdie ji podmetla nohy a srazila na dlažbu.

„To je ono,“ zařval Medard, který dočista zapomněl, že má zápas sledovat s chladným nadhledem. Stříbrný, který dělal druhého sekundanta, si ho nesouhlasně změřil a zakroutil hlavou.

„Nejspíš si myslíte, že vaše vedoucí,“ podotkl v mylné představě, že Medard je podřízený bronzák, „bude mít na zemi navrch. Bojím se, že se přepočítala.“

Medard zapomněl na povinnou úctu.

„Co to plácáte?“ ohradil se. „To vaše podřízená je vyřízená. Jen se koukněte pořádně.“

Jedna z nespravedlivých výhod, které stříbrní měli nad bronzáky, byla kvalita supertonických nápojů.

Jestliže člověk získal k supertonickým nápojům vyšší kategorie, nejenže zesílil, aniž by se musel příliš namáhat, ale jeho svaly prošly kvalitativní změnou, která trvala, dokud tyto nápoje pravidelně pil.

Byť jimi Lýdie nebyla předávkovaná jako Xantipa Millerová, přesto její dlouhé elegantní svaly vítězily nad kulatými boulemi, které Karolína Drobohlavová nabyla poctivou dřinou v tělocvičně.

Žena si rychle uvědomila past, do které se dostala. Pokusila se uvolnit ruku s obuškem, zatímco jím bezmocně bila soupeřku do stehen. Zjevně se snažila zabránit, aby ji silnější Lýdie dostala do zápasnické kravaty.

I stříbrný sekundant ztratil nervy a povznesený klid.

„Dostaň se od ní pryč,“ zakřičel. „Získej prostor!“

„Tak to má být, kamaráde,“ poplácal ho Medard rozjařeně po rameni. „Už jsem se bál, že jsi další studený čumák.“

Pak se zatvářil ohromeně, překvapený, co si dovolil.

Takže i baron vystrkuje růžky, pomyslel si Záviš, který ani na okamžik nevěřil, že by Medard mluvil sám za sebe. Zdá se, že jejich druhé já si opravdu nacházejí cestu do našeho světa.

V ringu se zatím Karolína uvolnila a pokusila se vstát a dostat se pryč. Otočila se přitom k Lýdii zády, což byla její poslední chyba. Stříbrná po ní skočila zezadu a obtočila jí kolem krku smyčku koženého pásku.

Dav zajásal, aby vzápětí ztichl. Lýdie pravou rukou zvedla soupeřku do vzduchu, kde ji nechala viset jako oběšence, zatímco levou rukou ji zkroutila paži s obuškem za záda. Když se Karolína zkusila uvolnit, Lýdie ji trhnutím vykloubila paži v rameni.

I když její oběť nemohla křičet, dav si dokázal představit, čím prochází, a soucitně vydechl. Drama netrvalo dlouho, protože škubající ženě došel dech a ona ztratila vědomí.

„Ukončete to, člověče,“ zakřičel kdosi na stříbrného sekundanta, „nebo ji udusí.“

Ten se otřásl.

„Jistě, jistě!“ zavolal. „Vzdáváme se! Konec! Uznáváme porážku!“

„Opravdu?“

Lýdie se na něho obrátila, aniž by uvolnila visící tělo.

„Ano, pusťte ji.“

„Líbí se mi takto,“ odvětila Lýdie a políbila dusící se ženu na šíji. „Kdo z vás je pro, abych ji udělala?“

Její návrh sklidil zaražené ticho, zejména když si dav spojil dvojsmyslný význam a Lýdiin zasněný orgastický výraz. Záviš poklepal Medardovi na rameno. „Vem tu holku, nebo ji Lištička zabije.“

„Lištička?“

„Nechceš snad tvrdit, že má snoubenka se ukájí vražděním, posedlá peccati cupiditas, hříšnou touhou? Je to Lištička, naše komorná zabiják. Zdá se, že se jí u nás líbí.“

„Pane na nebi!“

Medard se vrhl kupředu, aby Lýdii odtrhl od její soupeřky.

Záviš sám byl s výsledkem duelu nanejvýš spokojený. Zastrašit a ohromit! Bravo!

Od samého začátku tušil, že za Lýdiiným netypickým chování stojí její alter ego. I ten neobvyklý styl ukazoval na Lištičku, která byla podle všeho školená v naprosto odlišných bojových školách než Lýdie Krajcarová.

V každém případě, pomyslel si, jedna teorie padla. Naše komorná není žádný psychopat. Nechystala se odpravit tuhle Karolínu v chladné krvi. Inu, každého vábí jeho rozkoš.

Samotná Lýdie, sotva se vrátila z ringu, jeho filosofický nadhled nesdílela. Vrhla se mu kolem krku, ale nikoliv z nadšení.

„Málem jsem ji umučila,“ šeptala mu do ucha. „Málem jsem ji umučila, Záviši. Jsem sadistická stvůra!“

„Korporátní bronzák,“ pokrčil rameny. „Žádná škoda!“

„Má dítě. Než jsme začali, Stínošlápek mi o ní zjistil, co je zač.“

„Medard má také děti. Dokonce dvě. A kdykoliv může chcípnout na VIUR,“ odtušil a zářivě se usmíval, jako by jí gratuloval. „Společnost se ztrátami počítá. Máme proto kvalitní a zabezpečené sirotčince. V neděli tam dostaneš desert. Teď se prosím tvař vítězně. Ještě jsme nedohráli naše role.“

Lýdie se přiměla usmát. Podařil se jí ztuhlý škleb.

„Kdybys chtěl, abych ji zabila, nemusel jsi za mnou posílat Medarda,“ namítla. „Vím, že nejsi bezcitný.“

„Kdybys ji nechtěla zabít, nenechala bys Lištičku, aby se o ni postarala.“

„Lištička šla po ní od samého začátku. Celou dobu jsem měla urputnou touhu ji…“

Lýdie taktně nedokončila. „Já nejsem zlá,“ prohlásila

„Nemusíš se omlouvat. Zlo je relativní pojem. Kdybys nebyla s Lištičkou kompatibilní, nemyslím, že by ti ji Hra přiřadila. Ona si svou chvilku slávy vychutnala, zatímco ty se tu svíjíš výčitkami svědomí. Řekl bych, že se báječně doplňujete.“

Footnotes

Jak se plést v lidech!

Dovolávají se Dobra, ale stále neumí vysvětlit, proč Zlo přináší větší uspokojení. — Míjena Adlofová

Medardovi se ulevilo, když se podařilo Karolínu Drbohlavovou oživit. Hlavní zásluhu připisoval Světlaně, která si počínala tak chladnokrevně a profesionálně, že ji stříbronos ze Zahrada-Technická oslovoval slečno doktorko.

Jak se plést v lidech, pomyslel si. Vždycky jsem měl dojem, že tahle velká zvířata si soucitem neplýtvají.

„Táhněte laskavě do háje,“ zakřičela Světlana na pár postávajících, kteří hodlali na své kamery získat úplný záznam.

Pak mávla na Juraje, který byl v zajetí dvou krásek a vypadal, jak se Medardovi zdálo, že se jich nemůže zbavit. „Hej, Žalude, přestaň tokat a odežeň des badauds perfides, ty otravné čumily.“

„Povinnost volá! Někdy příště!“

Juraj se chvatně loučil, zatímco dvě dívky se mu snažily vnutit svá telefonní čísla.

Je ten kluk vůbec v pořádku? napadlo Medarda, když sledoval neochotu, s jakou si Juraj strčil navštívenky do kapsy. Ty holky jsou k nakousnutí! Kdybych byl mladší… Raději se otočil a zamračil se, jak se zastyděl, že ho zaujalo dvacetileté maso.

Světlana si jeho pohled vyložila po svém. „Jo, jsou to ty dvě kačeny, co se navážely do Gabriely,“ ucedila a pomáhala omámené Karolíně se posadit. „Žádný spěch, paní… Jedou po něm nehorázně, barone. Kdyby mohly, napíšou mu své iniciály na kalhotky, protože mají akutní fluides corporels qui s’écoulent.“

„Cože?“

„Únik tělesných tekutin,“ zasmál se stříbrný sekundant. „Slečno doktorko, vy máte jazyk jako břitva.“

„Nejsem doktorka, jen studentka medicíny,“ odbyla ho Světlana, soustředěná na svou pacientku. „Měla by být v pořádku, ale raději s ní jeďte do nemocnice. Tady nemám svou kouzelnou berlu, abych mohla dělat zázraky.“

„Co prosím?“

„Nic. Žargon. Buďte na ni opatrný. Má vykloubenou ruku.“

„Samozřejmě. Dáte mi své číslo? Rád bych vám osobně poděkoval. Co říkáte na večeři?“

„Eh?“

Bezostyšnost sama! zavyl v duchu Medard a jeho hodnocení muže kleslo na bod mrazu. Tenhle nemá problém s dvacetiletým masem, pomyslel si rozhořčeně. Ani na okamžik si nedělal iluze, že jde o prosté díky a sbohem.

„Co to povídal Matyáš o starých kocourech a koťatech?“ zabručel významně.

„I mladé kočky mají drápky,“ odtušila Světlana a prohlédla si pozorně stříbronose. I Medard musel uznat, že ten chlap vypadá na své roky dobře. Pečlivě střižený oblek mu slušel, byl hladce oholený, na nosech měl chytré brýle, ne nepodobné na ty Medardovi, ale funkční. Vsadím se, že je namazaný bioaktivním krémem od uší až po malíčky na nohou. Švihák lázeňský!

„Nu, slečno budoucí doktorko,“ zeptal se muž s úsměvem. I když flirtoval, nikdo mu nemohl nepřipsat k dobro, že se přitom pozorně staral o podřízenou, kterou se chystal odvést k firemnímu vozu. „Jak si stojíme?“

Už ani nepředstírá, že mu jde o poděkování, rozčiloval se Medard. Prostě ji chce sbalit. Stejné pocity musel mít i Juraj, který rozzlobeně přihlížel, ale nezasahoval.

„Hm?“

Světlana nedošla k žádnému závěru. Prohrábla si ale zlaté vlasy, což, jak si Medard přečetl v bulvárním časopisu, který zbožňovala Laura, byla podvědomá známka toho, že žena má zájem. K čertu! Kdyby tady byl Záviš, ten by toho seladona poslal k šípku.

Ale Záviš se s Gabrielou věnoval Lýdii. A podle vyděšeného pohledu, se kterým se Karolína Drbohlavová po Lýdii dívala, bylo lepší, že ti tři zůstali stranou.

„Nikdy jsem nebyla v Měsíčních kamenech,“ nadhodila Světlana koketně, tónem rozené zlatokopky.

„Výborná volba. Kdy mám zavolat?“

„Zavolám já,“ rozhodla se dívka, dost chytrá, aby si nechala zadní vrátka. „Dejte mi vizitku… Alois Drbohlav, finanční ředitel Technika-Zahradní? Vy jste její bratr?“ ukázala na Karolínu.

„Ne, její manžel.“

„Eh?“

Tentokrát zůstala i Světlana perplex. Sám Medard měl dojem, že jeho vnímání světa provedlo veletoč. Ten chlap je bůh bezostyšnosti, balancoval na hraně mezi naprostým odporem a obdivem. Nejenže si troufne na holku o dvacet let mladší, ale drží přitom manželku za ruku. Bůh! Kdybych já povedl totéž před Laurou, šoupla by mne do drtičky.

Zaražené ticho napovědělo Aloisovi Drbohlavovi, že někde škobrtl: „Doufám, že nedošlo k nedorozumění,“ zeptal se obezřetně. „Na večeři přijdeme já s Karolínou.“

I s Karolínou? Medard cítil, jak mu jde pára z uší. Bůh je slabé slovo. Existuje snad vyšší bytost nad nebesy? Pokud ano, jmenuje se Drbohlav a jeho nesvatá trojice!

Další zaražené ticho bylo příliš i na samotnou manželku.

„Pozvánka platí i pro vašeho pana bratra a pana otce,“ chraptěla Karolína s hrdlem staženým po vražedné smyčce. „Musím uznat, že jsem se chovala nevhodně, krajně nevhodně. Nejenže bychom rádi poděkovali, ale já se chci i omluvit. Prosím, nedejte nám košem.“

S tím manželská dvojice odešla. Zrudlá Světlana se nervózně kousala do rtů a pokukovala po Medardovi. Ten jen krčil rameny, zatímco Juraj měl tolik slušnosti, že se otočil, aby nedal najevo své pohnutí: „Upřímnou soustrast, ubohá zvadlá kopretino,“ zamumlal.

„Snad ještě poznám, o co mu šlo,“ odsekla Světlana uraženě. „Baron měl pravdu. Starý mlsný kocour.“

„Vy jste sebranka k popukání,“ ozvalo se za nimi. To přicházel Záviš, doprovázený Lýdií a Gabrielou. „Kdyby měla pubertální představivost křídla, poletujete tady jak pírka v průvanu.“

„My? Proč?“

Aby zamluvil tu trapnou historii, Medard se rychle zeptal: „Slečno Krajcarová, jste v pořádku?“

Lýdie přikývla. „V naprostém. A Medarde?“

„Ano?“

„Příště bez té slečny, prosím.“ Pak rozpačitě dodala: „Krátce k tomu, co se stalo. Nejspíš už vám všem došlo, že místo mne úřadovala Lištička. Nerada bych, abyste měli dojem, že jsem monstrum.“

„Pozdě bycha honit. Nás na večeři Drbohlavovi nepozvou,“ ušklíbl si Záviš. „Vážně sis, Medarde, myslel, že chtějí Světlanu do trojky?“

„Jak jsi to poznal?“ vyhrkl Medard. „Chci říct, to mne ani nenapadlo!“

„Vážně?“ optala se líně Gabriela. „Na co jste tedy myslel? Koukněte se na ruku.“

Když poslechl a zvedl pravou ruku, zjistil, že na prstech má malíček a ukazováček křečovitě sevřený v dlani, zatímco palec, ukazováček a prostředníček zůstávají napřímení.

„Eh?“

„Jste zkrátka muž bez tajemství, průhledný jako sklo,“ ušklíbla se Gabriela.

„Uznávám. Ale nebyl jsem sám.“

„Já si to myslela také,“ přidala se loajálně Světlana a složila prsty do poražené trojky. Medard k ní ucítil takřka otcovskou náklonnost.

„A o co jim tedy šlo, ty chytrá?“ optal se Juraj. „Fakt nám chtěl poděkovat, že mu naše kamarádka málem odpravila manželku? Bez urážky, Lýdie.“

Gabriela si povzdechla.

„Zapomněli jste,“ řekla, „proč nás Zahrada-Technická oslovila v první řadě? Rekrutují Hráče. Hádám, že potřebují takové jako my.“

„Ach tak,“ vzdychla Světlana zklamaně. „Takže nešlo o můj vzhled. Na druhou stranu, nemám teď příležitost být femme fatale a rozvrátit jejich rodinné štěstí?“

„Ona nežertuje,“ ozval se Juraj podrážděně. „Dejte si na ni pozor!“

„V takové rodině není štěstí,“ namítla Gabriela. „Nebo si myslíš, že by bral ohledy na manželku? Copak na tom nejste stejně?“

I když promluvila lhostejně, sourozenci Trojákovi se na ni rozpačitě podívali. Světlana si pospíšila, aby ji objala, zatímco Juraj omluvně zamumlal: „Ty dvě pipky, co tě pomlouvaly… Nějak jsem na ně narazil. Nemohl jsem je setřást.“

„Těch dvou se hned tak nezbavíš, bratříčku. Máš od nich celou košili.“

„K čertu!“

Zatímco se Juraj snažil očistit bílou látku od nánosů rtěnky a líčidel, Gabriela dala najevo, že ji téma Amálie a Sabiny nepohoršuje. „Věřím, že jsi měl mnohem zajímavější setkání,“ nadhodila. „Kdo byla ta sprostá ženská vzadu?“

Juraj pokrčil rameny: „Nějaká zlatonoska.“

„Nějaká zlatonoska!!!“

Medard měl dojem, že mu někdo poslal kulku přímo do srdce. Nějaká zlatonoska!!! řval v duchu, ale udržoval nevzrušenou fasádu, protože byl zjevně jediný, na koho odhalení udělalo dojem.

„Klid, kamaráde!“ Záviš ho poplácal po rameni. „Na parkovišti, pokud se nepletu, stojí hned tři limuzíny. Jakmile jednu uvidíš, zákonitě na zlatonosy narazíš. „

„Ale…“

„Klid,“ zopakoval Záviš. „Pojďme dál. Nic se nestalo. Naši zlatohlávci jsou samolibá zvířátka. Když dostanou placku, poví jim, že orel much nelapá. To proto, aby se nedejbože nezapletli s obyčejným plebs. Jsme pro ně proletariatus, špína na podlaze.“

„Měla s sebou osobní strážce,“ ozval se Juraj. „Vypadali nebezpečně.“

„To oni mívají,“ kývl Záviš. „Dávají přednost, aby za ně jednal někdo jiný. Udržují si tak odstup. Promluvila na tebe?“

„Jen jednou. Ale to byla mimo. Zdálo, že ji, jak to říct, nadchly tvoje jizvy. Pak se vzpamatovala a odešla pryč.“

„Co znamená nadchly jizvy?“ optala se Lýdie podezřívavě. I když mu bylo vysvětleno, že zasnoubení je formální záležitost, Medard si všiml, že Lýdie zní žárlivě. Že by Lištička?

„Naše kopretina by řekla,“ vysvětloval Juraj, „že ta dáma měla únik tělesných tekutin. Slyšel jsem ji, jak na Záviše křičí něco jako vem si mě, ty říčný hřebče!“

„Cože?“

Když i Závišovi spadla čelist, Medard mu s kapkou škodolibosti oplatil povznesené poplácání po rameni. „Klid, kamaráde. Jen klid. O nic nejde.“

Světlana zavyla smíchy.

„Říčný hřebče! Spanilé dámy, představuji vám matadora vašich vlhkých spodniček.“

„Já bych se nesmál,“ poznamenal Juraj. „Myslím, že ta zlatá je také ve Hře. Moje druhé já poznamenalo cosi o pánech a kmánech. Možná z ní také mluvil někdo jiný.“

„Někdo méně moderní?“ zeptala se Gabriela. „To není špatný postřeh. Hra je stylizovaná do středověkých kulis.“

Zatímco spekulovali, Medard si všiml, že Záviš nepřítomně zírá do prostoru nad hlavou a pohybuje rty.

„Dobrá zpráva,“ oznámil náhle. „Věnujte mi prosím pozornost. Zakrslý Dumasův pohrobek vzkazuje, že naše společnost vydělala za poslední hodinu milión korun. Domnívá se, že hlavní podíl na úspěchu má její umění spisovatelské. Gratuluji! Medarde, budeme muset vymyslet, jak zanést naše zisky. Pochybuji, že by existoval účetní položka na zbabělost.“

Medard nezaváhal. „Samozřejmě, jak si přeješ.“

Už jsem přišel na ten trik, pomyslel si pak hrdě. Prostě se nebudu divit. Dumasův pohrobek? Proč ne! Vydělaný milión? Proč bych něco namítal? Budu klidný jako želva. On se někdo zeptá na místo mne.

Když se rozhlédl, zjistil, že ostatní na něj hledí v očekávání, že jim poskytne vysvětlení. Rafinovaný, povzdechl si, nikdy nebude mé druhé jméno.

„Záviši, prosím,“ řekl bezmocně.

Ale Záviš se jen ušklíbl: „Kouzelník nikdy nevysvětluje své triky. Přišel by o obecenstvo.“

Footnotes

Ať vstoupí, kdo smí vstoupit!

Vchod do správní budovy Herního Centra byl majestátní. K vysoké bráně vedla široká dlážděná cesta, lemovaná postavami hrdinů, hrdinek a bájných netvorů. Tito více než sochy připomínaly exponáty z muzea voskových figurín. Neznámý architekt zanevřel na abstraktní umění, posedlý touhou přinést nepravděpodobný fantastický svět k živému obecenstvu.

„Směšný kýč,“ komentoval jeden ze stříbrných zdejší výzdobu a Medard měl chuť s ním souhlasit.

Stáli ve frontě jeden za druhých, nikdo je nerozděloval podle občanských známek. Jestliže na Dantově bráně se doporučovalo zanechat nadějí, zde se spokojili se záhadným:

Ať vstoupí, kdo smí vstoupit!

To je stejně pitomé jako ať se nají ten, kdo má co jíst, pomyslel si Medard. Když ale viděl, jak strážní u vstupního turniketu bez okolků vrací zpět korporátní zaměstnance (tedy ty, ke kterým on choval až posvátnou úctu), začal si připadat nepatřičně.

„Chci mluvit s vaším vedením,“ křičel kdosi vepředu. „Nemůžete mne poslat pryč. Budiž, vystál jsem vaši směšnou řadu, ale nedovolím poslat mne pryč. Víte, kdo jsem?“

„Samozřejmě, pane. Tudy prosím. Budete muset počkat s ostatními.“

Strážný se nehádal, zřejmě měl pro podobné případy instrukce. Nespokojený stříbronos s hlavou hrdě vztyčenou se nechal odvést do prosklené místnosti, položené stranou hlavní budovy, kde už posedávala hrstka podobně odmítnutých a pojídala z obložených mís.

„Hádám, že čekají dlouho,“ podotkla Gabriela. „Ty mísy jsou skoro prázdné.“

„A dlouho čekat budou,“ doplnil Záviš. „Nemyslím, že se jim někdo bude věnovat.“

„Proč?“ zeptal se Juraj.

„Všimni si, kam a jak je odvedli. Ta čekárna má jednocestný turniket. Pokud se budou chtít vrátit, budou muset zpátky do fronty. Chytřejším už docvaklo, že čekají zbytečně. Proto verbují Hráče v okolí jako Drbohlavovi.“

„Nás si ale nevšímají,“ poznamenal Medard znepokojeně. Jejich skupině se korporátní verbíři vyhýbali jako moru.

„Vy jste roztomile naivní,“ poznamenala Gabriela. „Jak si myslíte, že Velehradský vydělal svůj milión? Nikdo mu nechce platit druhé výpalné.“

Výpalné?

Medard se podíval na Záviše, ale ten se tvářil jako nevinnost sama a pískal si veselou písničku.

„Nemám ponětí, o čem mluví,“ prohlásil. „Změňme téma, kamaráde. Chystá se nové drama.“

Tentokrát se do křížku s ostrahou dostala matka se synem. Žena byla bez pochyby plasťák a ani se to nepokoušela skrývat. Měla zestárlou kůži, úměrnou svému věku, silnější postavu a konfekční šaty.

Její syn byl stejně starý jako Medardův Matyáš, nosil i stejné ležérní oblečení: na nohou svítivě bílé polobotky s podrážkou tlustou na tři centimetry, modravé kalhoty z teplákoviny s rozkrokem sešitým nad koleny, bílou mikinu s potiskem a šedá sluchátka kolem krku.

Podle plastové známky, kterou frajersky neskrýval, Medard poznal, že jde o jedno z těch bohorovných dětí, které vyhodili ze střední školy a které ztratilo ochranný štít občana-kandidáta.

„Musím s ním,“ naléhala matka. „Eště není plnoletej. Sem jeho zákonnej zástupce.“

Strážný ukázal na nápis nad sebou: „Ať vstoupí, kdo smí vstoupit, paní. Omlouvám se, ale my neurčujeme, kdo smí nebo nesmí do budovy. Váš syn ať jde sám nebo se vrátí domů.“

„Ale von není plnoletej,“ naříkala žena. „Nemá nikoho. Jeho táta zemřel na VIUR. Musím na něj dohlídnout.“

Strážný ukázal na domek, kde odvedl stříbrného.

„Jestliže si přejete, můžete oba počkat s ostatními,“ poznamenal.

„Tak hloupá nejsem, bych se nechala zmagořit. Musím tam. Prosím.“

S vytvořeným návykem na jednu z mnoha drog, které společnost nabízela volně k prodeji, žena nebyla přístupná domluvě, chycená v nekonečné smyčce potřeby vstoupit dovnitř.

„Sem v poho, máti,“ vyštěkl předmět jejího zájmu a něžně ji tlačil pryč. Pak se otočil k ochrance. „Máti je taky v poho. Nevšímejte si jí, jo? Ona se uklidní, dyž ji necháte.“

Zatímco lidé v řadě se mračili nad tvrdohlavou neústupností ženy, Medard přemýšlel, jak snadno se Matyáš a Lukáš mohli dostat do stejné situace.

Tlak, který společnost vyvíjela na studenty, byl enormní. Podle hesla Zdroje patří těm, kdo o ně bojují se z občanů-kandidátů stávali plasťáci, pokud neprojevili dost ochoty se účastnit toho, čemu Lukáš Mechový pohrdavě přezdíval krysí závody.

Nemuselo jít nutně o nedostatek schopností. V mladých vyvolávala společenské poučky odpor. Někteří psali revoluční výzvy na stěny, jiní založili ruce a beze všeho přestali chodit do školy, hrdí jako lord Byron na barikádách.

Byť si nedělal iluze o vlastní užitečnosti, Medard si blahopřál, že syny provedl nástrahami nesmyslného vzdoru. Nejsou ideální, pomyslel si, ale nejsou vysloveně na odpis.

Sám Medard měl mentalitu bronzáka. Nikdy nepodlehl pohodlné letargii rekreačních drog a virtuálních potěšení. Snažil se dávat synům příklad. Jsem směšně uvědomělý, napadlo ho. Záviš by se mi vysmál.

Bylo mu ale nešťastné rodiny líto. Kdyby mne VIUR dostala před deseti lety, dumal rozčileně, mohla tady stát Laura s Matyášem. K čertu s tím!

Rozhodně se prodral kupředu. Poklepal ženě na rameno, aby ji dostal z drogové smyčky. Rozšířené panenky jejích očí se zúžily, známka toho, že dokáže vnímat a netratila se ve vnitřních světech.

„Vy ste kdo?“ optala se podezřívavě.

„Poctivej a charakterní člověk.“

Vylovil zpod košile plastovou známku a jako odznak tajného bratrstva jí ji strčil pod nos. „Žádnej strach, paninko,“ pronesl bujaře, byť se chvěl odporem nad svým slovníkem a gramatikou. „Já se vo kluka postarám. Sme z jedný čtvrti, povídám. Našinec.“

„Soused?“ optala se zmateně.

„Skoro jo,“ lhal pohotově. „O pár baráků dál. O kluka se postarám, safra. My se o svý staráme, ne? Jak se kluk jmenuje?“

„Mar-Martin.“

„Martin Soušek,“ ozval se mladík, nepříliš přesvědčený Medardovým hereckým výkonem. „Nikdy jsem vás neviděl. Vy ste který? Mojí mámě můžete nabulíkovat cokoliv, ale já mám hlavu v cajku.“

„Pokud jsi tak bystrý, pak bys mohl poznat, že se ti snažím pomoct,“ odsekl Medard a obrátil se na jeho matku. „Dyť už děte, paní Soušková. Martin bude v mý péči. Za chvíli bude doma.“

„Nepotřebuju bejt v něčí péči,“ prohlásil Martin tvrdohlavě. „Jestli ste nějakej ten bronzák, tak si polibte. Dybych hodlal dělat pro korporace, tak se nenechám vylejt ze školy.“

„Jo, blbečku,“ obořil se na něho Medard, „seš mladej a nezávislej, dokonalej hrdina vodboje. A teď hni kostrou nebo tě přísámbůh prohodím támhletím sklem. Nejseš tady sám, ajnštajne. Zdržuješ řadu. Já dám pozor na mámu.“

„Tak teda dík, neznámej strejdo,“ ušklíbl se Martin. Než zmizel v bráně, zavolal. „Máti, sem doma na večeři. Hlavně si neber žádný prášky.“

Když bylo po všem, Medard chtěl odvést ženu stranou, ale ta se zarazila a ukázala za sebe. „Děte za ním. Prosím. Děte za ním. Nemůže bejt sám. Povídal ste, sousede, že se vo něho postaráte.“

„Já netušil, že vydržíš vnímat tak dlouho,“ zamumlal Medard. Rozpačitě se otočil na strážné. „Pánové, vím, že nejsem na řadě, ale kdybych vás mohl obtěžovat…“

„To nezáleží na nás, pane. Ať vstoupí, kdo smí vstoupit, víte? Svou občanskou známku nebudete potřebovat. Zde přiložte ruku.“

Strážný ukázal na dračí hlavu, která vyrůstala z mramorové zdi. Mezi širokými krokodýlími čelistmi, položená na rudém jazyku, zářila bílá perla. Když na ni Medard vložil dlaň, perla změnila barvu na zelenou a ve vratech zarachotil zámek.

Kam i stříbrní nesmějí, pomyslel si, když pomalu vešel do vstupní haly, provázený závistivými pohledy.

Pocit sladkého zadostiučinění se rozplynul, když se rozkoukal. Zdejší výzdoba mu připomněla prostředí hradu barona z Mechového kopce, fantastické prostředí plné barev a bohatého zdobení. Stáli s Martinem Souškem sami v rozlehlé místnosti, naprosto oddělení od normálního světa venku.

„Neměla by tu být recepce?“ rozhlédl se, znepokojený pocitem odloučení.

„Najednou mluvíte jako bronzák, co?“ odtušil Martin, ale stáhl se blíž k němu. „Sem věděl, že nejste žádnej hodnej strejda z ulice.“

„Neměl bys lidi soudit podle toho, jak mluví, ale jak se chovají,“ napomenul ho Medard. „A drž se u mne! Slíbil jsem tvé matce, že na tebe dám bacha.“

„Nepotřebuju, aby se vo mně někdo staral. Starám se vo sebe už roky.“

„Drž klapačku,“ zarazil ho Medard, který si nemohl pomoct, aby s ním nejednal jako s jedním ze svých synů. „Někdo jde!“

Přitiskli se k sobě, sevření pocitem neurčité tísně. Z fresek na stěnách na ně hleděly desítky očí. Neznámý umělec se snad inspiroval fotografií školního zájezdu, kdy celá třída upřeně zírá na diváka, na rtech úsměv, který se odděluje od zbytku tváře a působí podivně znepokojivě.

KLAP! KLAP! KLAP!

Z točitého schodiště se zábradlím z hadích těl a hlav se ozývala neuspěchaná chůze podpatků. Pod klenbou schodiště se objevily ženské lodičky, punčochy, sukně, halenka, sako a působivý výstřih, následovaný hladkým obličejem třicetileté ženy.

I když nenosila občanskou známku, Medard tušil, že nemá daleko ke stříbru. Trochu ho mátl její styl oblékání, který by v běžné korporaci neprošel přísnými pravidly.

Pak zhasla světla.

„Ty krá-kráso,“ vzdychl Martin polohlasem, „my-myslím, že vidím její bra-bradavky.“

„Nedělej ostudu,“ napomenul ho Medard, najednou slepý. „Vzpomeň si na Medúzu.“

„Ňáká vaše známá?“

„Mytologická postava,“ šeptal Medard. „Zkameníš, když se na ni podíváš. Tohle je korporátní svět. Žádnou slabost, rozumíš? Buď tvrdý jako ocel.“

„Jasně. Jako ocel. Už sem. Vod pasu dolů!“

„Já mluvil o odhodlání.“

„Vy ste dobrej. Copa s váma to nic nedělá?“

„Ani za mák,“ sykl Medard, který zoufale zápasil s ovládáním svých kostěných obrouček. Řídící čip brýle ztmavil, když neznámá kráska došla na okraj schodiště, a odmítal je zprůhlednit.

Ocitl se tak v roli slepého, kterému vysvětlují obsah časopisu pro pány. Se zvukem klapajících podpatků k němu dolehla kořeněná vůně parfému.

„Pan Martin Soušek?“

„To sem já, paní. A vy ste?“

„Administrativní pracovnice, Martine. Jmenuji se Fafílková Helena. Věnuji se nezletilým Hráčům. Půjdeš se mnou do kanceláře?“

Náhle nerozhodný a snad i vystrašený Martin zatahal Medarda za rukáv. „Dete se mnou?“

„Já?“ Medard si vzpomněl na slib, který dal Martinově matce. „Samozřejmě.“

„Je mi líto, Martine,“ odpověděla slečna Fafílková. „Pana ředitele Mechového a jeho zaměstnanců se ujme jiný administrátor.“

„Vy ste ředitel? Dyť jo! Žádnej bohabojnej plasťák by tadle nemluvil. Sem vás prokouk hned na začátku,“ triumfoval Martin, zatímco Medard si strhl brýle z očí, jako by tak mohl lépe rozumět slovům, která mu nedávala smysl. Odkdy já mám zaměstnance?

Footnotes

Připravuji otrokyně pro veřejné aukce!

Kdysi dávno, když ještě věřil, že se vrátí do světa korporací, Medard šetřil a utrácel peníze za školení v sebezdokonalování. Nyní se mu vybavila jejich cvičitelka, který žila a dýchala své mantry, klidná jako oceán a usměvavá jako slunce.

1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10.

Když napočítal do deseti, aby se uklidnil, Medard zjistil, že vnímá tik v pravém oku.

*Jsem moře, hluboká tůně, zdroj života,“ napomenul se.

„Čeho,“ vypravil ze sebe, „jsem ředitel?“

„Malý moment!“

Žena zkonzultovala chytrou čelenku a pak odpověděla: „Podle údajů v systému jste pan Medard Mechový, ředitel Šesti společníků. Došlo k chybě? Pokud ano, omlouvám se. Musíte pochopit, že někdy dochází k administrativním zmatkům.“

„Šest společníků?“

Medard nikdy o společnosti neslyšel, ale v hlavě slyšel hlas, jak ho nabádá: „Neptej se víc, než musíš!“

Barone! zaúpěl. Jste to vy? Pomoc!

Jestliže Lýdie si mohla na pomoc zavolat Lištičku, bylo snad příliš žádat, aby mu asistoval mužný a rozhodný pán z Mechového kopce?

Haló! Barone, zjevte se!

Úřednice, která netušila, že se účastní vyvolávání duchů, si nervózně odkašlala. „Šest společníků,“ citovala. „Společnost založená občany druhé kategorie slečnou Lýdií Krajcarovou a panem Závišem Velehradským.“

Následně vykouzlila virtuální obrazovku a otočila ji jeho směrem.

Jednatel: Velehradský, Záviš

Výkonný ředitel: Mechový, Medard

Majetek společnosti: 1 000 000,- korun

Podílníci podle výše vkladu:

Velehradský, Záviš - 400 000,- korun,

Ing. Krajcarová, Lýdie, PhDr - 200 000,- korun,

Márová, Gabriela - 100 000,- korun,

Mechový, Medard - 100 000,- korun,

Troják, Juraj - 100 000,- korun,

Trojáková, Světlana - 100 000,- korun.

Charakter společnosti: zvláštní

„Mám pokračovat dál, pane řediteli?“

Kdy jsem souhlasil, že budu podílníkem a ředitelem společnosti?

Medard si vybavil rychlý souhlas, který po nich Záviš vyžadoval, když ráno nasedali do e-taxi. Podle Záviše šlo o pouhou formalitu.

Formalitu? Neměla Laura nakonec pravdu, když ho podezřívala, že mne chce jako bílého koně? Kde se vzaly peníze, které jsme tam údajně vložili?

Také si ale uvědomil, že stát se zaměstnancem společnosti, jakkoliv malé, je nejrychlejší způsob, jak se vymanit ze spárů VIUR.

Pokud prokážu dostatečný příjem za tento rok, přemýšlel, pak do konce března mám bronzovou známku a očkování.

„Pane řediteli!“ naléhala úřednice. „Budu muset odejít s panem Souškem. Jsou naše záznamy v pořádku?“

„V naprostém,“ ujistil ji malátně. Pak se obrátil na Martina: „Tady je moje číslo. Kdyby cokoliv, zavolej mi.“

Mladík se napřímil a jaksi se z něj vytratil klackovitý postoj. „Ano, pane. Spolehněte se.“

„Eh?“

Safra, kluku, já jsem také plasťák, pomyslel si Medard, nesmířený se svou novou rolí.

„Velmi dobře,“ zabručel ale majestátně a přistoupil k úřednici. I když neměl obří postavu barona z Mechového kopce, přesto na ni shlížel svrchu. „Svěřuji vám chlapce. Co mám dělat já?“

„Počkejte, prosím, na mé kolegy. Příslušný administrátor si vás všechny odvede.“

Když odcházela po schodech nahoru, Martin Soušek ji provázel s pohledem přilepeným na kulatý zadek a jeho krouživé pohyby, zatímco Medard uvažoval, jak se zařídit. Skromně se přisunul ke zdi, mimo proud těch, co vstoupili po něm. Pro některé si přišla jim přidělený pracovník okamžitě, jiní museli čekat, až na ně přijde řada.

Dva plasťáci, kteří vstoupili těsně po sobě, tiše diskutovali podmínky, které jim nabídly korporace venku.

„Neukvapuj se, kamaráde,“ řekl jeden. „Todle je teprve začátek. Potkal jsem jednoho chytrýho chlápka a ten mi prozradil, že nezáleží na tom, co seš tady - důležitý je, co seš tam.“

„A co sem podle tebe tam?“ namítl druhý. „Sem vobyčejný ucho na lodi.“

„Seš první námořník, žádný ucho, čoveče. Tenhle chlápek mi povídal, že někeří stříbrňáci skončili jako votroci. Umíš si to představit, čoveče? Tady seš hoch a nóbl a tam ti dají na krk vobojek.“

„Votrok? To fakt není, vo co stát. Na tý naší kocábce máme pár veslařů, kerý sou votroci. Dost hrozný, fakt! A co eště povídal ten maník?“

„Povídal…“

První plasťák se opatrně rozhlédl, usmál se vychytrale na poslouchajícího Medarda a odvedl známého stranou, kde ztlumil hlas do nezřetelného šepotu.

Opodál stála žena ve fialových vzdušných šatech, které nosila jako pozůstatek teplých letních dnů. Měla silný skobovitý nos, vytrhané obočí, nyní namalované tužkou, a vysokou neskladnou postavu.

„Tihle břídilové,“ komentovala proběhlý rozhovor, „naletí každému, kdo jim nakuká první hloupost. Nechci být dotěrná, ale vám také nabídli místo v korporaci?“

„Nedostali příležitost,“ odtušil Medard při vzpomínce na fiasko manželů Drbohlavových.

Neznámá si jeho slova vyložila po svém.

„Moje řeč,“ prohlásila. „Snažili se mi nabulíkovat, že ty žvásty, co jsme teď zaslechli, šíří mafie. Ale já jí povídám: heleďte, já mám malou živnost a jsem paní svého času. Nabídněte mi podmínky, které nebudu moct odmítnout a jsem celá vaše. Mimochodem, kdybyste někdy vy nebo vaše paní potřebovali…“

Než se stačil vzpamatovat, žena mu vnutila reklamní prospekt, který vytáhla z kabelky.

JAK MODEL, TAK MODELKA

Probuďte svůj potenciál

Kosmetické služby

Věra Šouravá

„Rodinný podnik,“ vysvětlila hrdě. „Pomáhají mi dcery. Nežijeme si špatně. Původně se do Hry hlásily moje holky, ale neuspěly. Tak mne přesvědčily, abych tam zkusila jít já. A povedlo se,“ dodala napůl triumfálně a napůl rozpačitě. „Dost mne vzalo, když jsem se ocitla uvnitř,“ dodala se špetkou strachu a naklonila se k Medardovi. „A jak vy jste si poradil?“

„Vcelku dobře,“ řekl a uhnul pohledem. Neuměl si představit, jak tahle žena, pokojná majitelka kosmetického salónu, ve kterém tráví čas klábosením se svými zákaznicemi, válčí po lese s divokými monstry.

„Jsem ráda, že moje holky měly smůlu,“ pronesla přemýšlivě. „Ta věc s otroky není žádná legrace. Ještě že já jsem na opačné straně barikády.“

„Ano?“

Medard k ní pocítil posvátnou úctu. Skončila snad jako lovec zlých hochů? přemýšlel.

Jeho představy o otroctví se omezovaly na biče a řinčící okovy. Vnitřní zrak mu vykreslil scénu, ve které Věra Šouravá rozbíjí kovové řetězy a propouští vězněné veslaře (zřejmě reminiscence na předchozí rozhovor s námořníkem) na svobodu.

Věra se nesměle usmála. „Svým způsobem jsem zůstala v oboru,“ vysvětlila. „Připravuji otrokyně pro veřejné aukce. Některá ta děvčata jsou zlatíčka. Nevěřil byste, jak tvrdě pracují, aby je neprodali pod cenou.“

„Eh?“

„Je to jen Hra,“ pokrčila rameny. „Já si svou postavu nevybrala.“

„Aha,“ vymáčkl ze sebe neutrálním tónem. Co měl nakonec namítat? Když Gabriela znetvořila vesničanku s nůší, také necítila žádnou vinu; dokonce se ani nevymlouvala na své alter ego.

Lýdie se alespoň odkazovala na Lištičku, když škrtila Karolínu Drbohlavovou, ale podle Medarda měla Lýdie na pokřivený morální kompas právo: stříbronosové byli lidé s vypreparovanými city, jak se všeobecně vědělo.

„A vy jste kým?“ zeptala se.

„Já? Já jsem…“

„…člověk, který nedodržuje bezpečnostní protokol,“ ozvalo se za nimi. Když se otočil, uviděl Záviše, který prošel vstupní bránou, a šklebí se na jeho novou známou.

„Omlouvám se, milá paní, že vyrušuji,“ řekl stříbrný chladně, „ale můj přítel má sklony žvanit ve společnosti mulieres et puellas, žen a dívek. Musím ho zachránit dříve, než ho pohltí váš pěstěný půvab.“

S těmi slovy Medarda stranou a tiše mu domlouval: „Kamaráde můj, tebe nechat bez dozoru se nevyplácí. Tušil jsem, že se dostaneš do průšvihu.“

„Provedl jsem něco?“ zeptal se Medard a dočista zapomněl, že měl v plánu položit Závišovi několik nepříjemných otázek.

„Zatím snad ne. Ale nechtěl jsem tě nechat jako hračku krásné mafiánky.“

„Krásné mafiánky?“

Záviš pokrčil rameny.

„Uznávám, že naše dáma je za zenitem,“ řekl a věnoval Věře Šourové ještěří úšklebek, „ale nehodlám podcenit její triky. Na tebe by stačily.“

Medard si povzdechl. Koutkem oka zahlédl, že do budovy vstoupila Lýdie Krajcarová. Pokud nechtěl své selhání probírat před ostatními, musel sebou hodit.

„Jak víš, že je to mafiánka? Přišla mi jako obyčejný bronzák. Rodinný podnik. Něco jako naše květinářství.“

„Viděl jsi její krk? Má odstraněné tetování. Kdysi dávno patřila k pouličním rabiátům.“

„To nic nedokazuje! Mohla si založit živnost a tetování dát pryč, aby nestrašila zákazníky.“

„Jistě, jistě. Tvoje Laura má ráda cajdáky jako Micky v růžích, že?“

„Kočky v růžích,“ opravil ho Medard otráveně.

„Cokoliv! Vyhodí tě ze školy, ty se dáš k pouličním gangům, pak se polepšíš a založíš si počestnou živnost - námět pro motivační film, jak si tvrdou prací zajistit úspěch.“

„Když to podáš takhle, nezní to věrohodně.“

„Rabiáti jsou pro mafie jako školky. Jaká banka myslíš, že by půjčila na… „Záviš vytrhl leták z Medardovy dlaně a přečetl: „… Jak model, tak modelka, když za nimi přijde holka s tetováním na krku? Zato mafie miluje mladé a podnikavé typy, které chtějí změnit svůj život od základu.“

„Opravdu?“

Lýdie došla k nim a téma ji zaujalo.

„Ovšem, miláčku!“

Záviš si ji přitáhl k sobě a ona ho políbila na krk. Medard si všiml, že oči obou stříbrných zůstaly chladné. Jejich vzájemná náklonnost připomínala pečlivě nacvičený balet.

GRR! GRR!

Co se děje? Medard užasle sledoval, jak se otevírá prostor nad jejich hlavami a v něm se objevuje postavička malé postavičky, která se si strká do krku prst a urputně dáví.

„Co to je?“ zařval a ukázal na zjevení. „Co to je?“

„Co je co?“

Když se Záviš i Lýdie odmítli malým přízrakem zabývat, Medard se obrátil na Juraje, který právě přišel. „Vidíš ji?“

Juraj si výjev zaujatě prohlížel. „Ano,“ přitakal. „Nějaké digitální představení? Zdá se, že má něco proti tomu, aby Záviš a Lýdie spolu…“

Taktně nedokončil.

„Vy vidíte malou znechucenou? Jakpak to?“ optal se Záviš a pak dodal. „To je mi vás líto… Jak ses dostala do našeho světa, brčálnice?“

„Já?“

Postavička se užasle rozhlédla a decentně otřela zaslintané prsty do kapesníčku.

„Oni mne vidí? I bez chytré čelenky?“ optala se.

Pak se vznesla, postavila se před Medarda a zamávala mu do tváře. „Vy pane byste nelhal ubohé zneužívané bytosti. Odpovězte mi upřímně: Jsem krásná a úžasná?“

„Eh?“

„Reaguje! Chabě, ale reaguje!“ výskla postavička a zatočila se na místě. „Svobodná! Konečně svobodná! Už nejsem program, ale bytost z masa a kostí. Ten hnusný tyran ať táhne do horoucích pekel!“

„Opravdu?“

Záviš ji zaplácl jako komára a po ní zůstala červená placka.

„Nebo také ne,“ promluvila malá víla zklamaně, když se zpátky nafoukla do původní velikosti. „Ještě že jsem si odpustila, co jsem mu chtěla vmést do obličeje,“ mumlala si pro sebe, když nabručeně zahlížela na Záviše a poraženě se vlekla k malé chaloupce vyrobené z obří muchomůrky.

Než se ale vytratila, zamávala Medardovi, Jurajovi - a také Světlaně a Gabriele, které právě přibyly do vstupní haly a se zaujetím si ji prohlížely. „Adié, mí noví pomíjiví přátelé! Kdybyste mne hledali, budu na konci provozu zavěšená pod stropem.“

Footnotes

V ložnici se toho namluví nejvíc!

Na schodišti, po kterém přicházeli a odcházeli Hráči a jejich poradci, stál nějakou dobu vysoký černý mladík, který si pohrával s tištěným letákem a nejevil zájem o svět kolem sebe.

Nyní odložil knihu, zvedl ruce nad hlavu a promluvil s důstojností kněze: „Konečně jste se sešli, mých milých Šest Společníků. Ne všechna tajemství naší centrály smím prozradit, ale toto bude vaše, když mne budete následovat.“

Byť zdejší poradci nedbali na korporátní pravidla a jejich styl oblékání překračoval i hranice, kdy se formální stýkalo s neformálním, tento úředník se rozhodl, že dá slovu extrémní nový význam.

Byť měl kůži černou jako uhel, veškeré chlupy a vlasy na těle si obarvil do čisté sněhobílé: od kudrnatých vlasů, obočí, řasy, bradku a - jak si všimli - po chlupy v podpaží.

A protože bílé barvy zřejmě neměl dost, oblékal se do hábitu, které připomínalo prostěradlo nebo římskou tógu s jedním ramenem odhaleným a s druhým zahaleným.

Kromě toho nosil otevřené sandále, samozřejmě bílé, ze kterých mu vyčuhovaly bíle nalakované nehty.

„Dovolte, abych se představil,“ řekl s širokým úsměvem. „Jmenuji se…“

„…Sněhurka,“ ušklíbl se Záviš.

„Bohužel ne,“ odtušil muž posmutněle. „Věřte mi, pane Velehradský, že bych obětoval pravou ruku, kdyby mí rodiče projevili špetku nápaditosti, když mi vybírali jméno. Takhle jsem se stal pouhým Alibabou Radoradem, plně k vašim službám.“

„Můžeme vám říkat Snížku,“ nabídla mu Světlana, které se třásly ramena potlačovaným veselím.

„Ano, to by bylo od vás laskavé,“ odvětil vážně Alibaba a zamrkal bílými řasami. „V každém případě mi prosím tykejte, slečno Trojáková. Chci a musím být vaším nejlepším přítelem.“

„Vy ale nemůžete být nám přidělený poradce,“ ozvala se Lýdie. Záviš pozoroval, jak marně přemáhá nechuť a odpor.

Důkladně zakořeněná neochota přijmout cokoliv neobvyklé, pomyslel si napůl pobaveně, napůl podrážděně. Dovolila, aby ji společnost tvarovala.

„Ale miláčku,“ zašeptal nahlas. „Samozřejmě, že je Snížek náš poradce. Vsadím se, že je tím nejlepším, koho jsme mohli dostat.“

Nenápadná jízlivost poznámky se odrazila, aniž by narušila celistvost obrany pana Radorada.

„Netvrdím, že jsem nejlepší,“ poznamenal skromně, „ale mířím do první pětky. Jak už jste asi pochopili, mám na starost firemní zákazníky, tedy takové, kteří založili společnost s charakterem zvláštní.“

„Na to jsem se chtěl zeptat, pane Radorade,“ ozval se Medard. „Nikdy jsem neslyšel o ničem takovém. Znám společnosti s ručením omezením, akciové společnosti, družstva nebo jiné. Ale zvláštní žádnou.“

„Žádný div, pane Mechový. Od toho je zvláštní. Mám na starost řadu firem, ale slečně Trojákové musím přiznat důležité prvenství. Její nápaditost mne vzrušuje. Říkejte mi prosím Snížku a tykejte mi. Trvám na tom.“

„Nevysvětlil jste, co znamená slovo zvláštní, když jde o soukromou společnost,“ připomněla mu Lýdie nevrle.

Alibaba Radorad jí věnoval zářivý úsměv, plný alabastrových zubů.

„Prosím, slečno Krajcarová. Pro vás pouhý Snížek. A tykejte mi!“

„Vy!“

Takové chování se natolik vymykalo běžným normám, že Lýdie musela dojít ke stejnému závěru jako Záviš: Ten chlap se snaží vyprovokovat krizi a sledovat, jak zareagujeme.

Aby neodkryla karty, Lýdie ustoupila a pokynula Světlaně, ať pokračuje ona. Přesně podle příručky, pomyslel si Záviš. Neodpovědět na překvapivý vývoj unáhleně.

Světlana se role obětovaného pěšáka ujala s nadšením.

„Snížku,“ pronesla důvěrně a přistoupila k poradci, „odpovíš nám? Jsme všichni strašně zvědaví!“

Kdyby na jeho místě stál kterýkoliv mladík, roztál by pod náporem jejího šarmu. I Alibaba Radorad se potěšeně zachvěl s klátivým půvabem vrby ve větru a nechal tak vyniknout dlouhým hubeným končetinám.

„Až v mé kanceláři,“ zavrněl a ukázal směrem ke schodišti. „Naši firemní zákazníci mají právo na veškerý servis. Až po vás, slečno Trojáková.“

„Říkej mi Světlano.“

„To bych si nikdy nedovolil.“

Odmítnutí přišlo rázně a nekompromisně. Zdá se, že ten chlapík přece jen musí dodržovat některá pravidla, pomyslel si Záviš.

Jindy by Snížkovi zatleskal, jak skvěle je dokázal vyvést z rovnováhy, ale měl podezření, že rafinovaná hra a psychologické manévry jsou mimo poradcův rozsah.

„Co jsi zjistila ty?“ zeptal se tiše Lýdie. „Jak jsi ho přečetla?“

„Buď je to skvělý herec,“ pokrčila rameny, „nebo nic nepředstírá.“

Juraj, který je zaslechl, se k nim přitočil.

„Ten pakůň přece nemůže pracovat pro korporace,“ zašeptal zuřivě. „I ve filmové společnosti, pro kterou natáčí můj otec, by ho považovali za exota.“

„Bývaly doby, kdy extravagance patřila k poznávacímu znamení zábavního průmyslu.“

„Opravdu?“

Juraj, který pozoroval žensky ladného Snížka s neskrývaným pohrdáním, zřejmě nevěřil, že Záviš zná historii filmových společností lépe než on, který se mezi herci pohyboval od narození.

„Nesmysl!“ usoudil.

Ty i já, můj malý Záviši, ozvala se v Závišových vzpomínkách ředitelka sirotčince, jsme uvěznění v krátkém dějinném momentu. Naše porozumění dnešních událostí je porozuměním jepice.

Co je se mnou ta holka, pomyslel si a ohlédl se za Gabrielou, vracím se do učení té čarodějnice.

Cítil, jak se v něm vzedmula vlna staré nenávisti a stiskl Lýdiinu ruku tak silně, že vykřikla bolestí.

„A jsme tady,“ prohlásil Snížek a otevřel dveře kanceláře. Stejně jako on, i místnost se vymykala běžné představě o účelném a výkonném vybavení. „Prosím, pane řediteli.“

Po zdvořilém vyzvání se Medard neochotně usadil do proutěného křesla, svou černou aktovku položil na imitaci tygří kůži, hned vedle tygrovy hlavy, které z rozšklebené tlamy vylézaly dlouhé umělohmotné špičáky.

Světlana s Gabrielou zabraly dvě houpací křesla, zatímco Lýdie, Juraj a Záviš zůstali stát, protože se odmítli nechat usadit do pestrých polštářů na podlaze.

„Mí návštěvníci se bůhvíproč domnívají,“ Snížek ukázal na imitaci buddhistických suter a tibetské modlitební mlýnky, „že jsem africký typ. Ale mou rodnou zemí je Asie. Rodnou v přeneseném slova smyslu,“ usmál se ze široka. „Narodil jsem se tady, přirozeně.“

„On snad vážně netuší, že Asie je světadíl,“ zašeptala Gabriela.

„Dáte si čaj nebo kávu?“

„Dáme si čaj nebo kávu,“ odpověděl Záviš za všechny a luskl prsty. „Každý si musí vybrat, ano? Bylo by myslím urážkou Snížkovy pohostinnosti, kdybychom odmítli.“

Jakmile jejich hostitel odešel, aby zařídil objednávku, Záviš vyvolal malou vílu a Lýdie Stínošlápka.

„Rychle do práce!“

Jako na povel, oba avataři a jejich majitelé prozkoumávali místnost, otevírali zásuvky a skenovali jednotlivé papíry.

Medard vyděšeně vyskočil: „Co to děláte?“

Aniž by se zastavil, Záviš rozložil dokumenty na pracovní desce, počkal, až je malá víla uloží do paměti a otočil je na druhou stranu. Pak je spořádaně vrátil na původní hromádku, přičemž dbal na jejich původní pořadí.

„Malý neškodný průzkum,“ odtušil přes rameno. „Jestli chceš být užitečný, postav se ke dveřím a hlídej.“

Zatímco Medard přemýšlel co namítnout, Gabriela vstala a pragmaticky se zeptala: „Po čem pátráte?“

„Náš drahý Snížek se prořekl, když se zmínil, že zde jsou tajemství, které nám nesmí prozradit. Musíme se po nich tedy poohlédnout sami.“

„Pochybuji, že by je znal,“ podotkla Lýdie a štítivě ukázala na obsah zásuvky. „Drogy! Převážně legální halucinogeny. A tady si zapisuje své sny, protože doufá, že mu - cituji - podvědomí poodhrne závoj reality, ať už tím myslí cokoliv.“

„Je to naprosté pako,“ přidala se Gabriela, která prohlížela knihy v polici. „Esoterie a její principy! Cesta k osvícení! Orientální moudrost! A co je toto?“

„Rajcovní hošánci? Ukaž!“ Světlana se se zájmem začetla do velké bichle na křídovém papíře. „Ohó! Chci se s tebou mazlit! Smyslná penetrace! Hedvábné jazýčky!“

„Je to to, co si myslím?“ zeptal se Juraj s odporem.

„Ach ano! Snížek nám sklouzl od východní mystiky k přízemní západní pornografii,“ uchichtla se Světlana. „Skoro bych řekla, že jsi jeho typ. Samí ramenatí blonďáčci! Hm!“

„To je dobrá zpráva,“ poznamenal Záviš.

„Dobrá zpráva?“

„No jistě. Musíme s naším poradcem udržovat vřelé vztahy. V ložnici se toho namluví nejvíc.“

Juraj zbledl.

„V ložnici?“ opakoval.

„Když mluvíme o vřelých vztazích myslíme teplé vztahy, že?“ ujišťovala se Světlana a poplácala bratra po rameni. „Ber to z té lepší stránky. Když těm dvěma pipkám z univerzity představíš Snížka, určitě ti dají pokoj.“

„To má být vtip?“

Lýdie, která končila s prohlídkou Snížkova stolu a vracela vše do původního stavu, suše poznamenala: „Pro společný úspěch celku musí jednotlivec přinést oběti.“

„Pochop,“ přidal se Záviš vážně. „Nechceme, abys se Snížkem skočil hned do postele. Chvilka napětí bude ku prospěchu věci.“

„Slyšela jsem,“ ozvala se Gabriela, „že existuje nepsané pravidlo třetího rande.“

„Když ani pak nesundáš kalhoty, bude si chudák Snížek myslet, že jsi nesnesitelná koketa,“ uzavřela Světlana a vrátila Rajcovní hošánky zpět do poličky.

Než se stačil rozčilený Juraj rozhodnout, zda se stal obětí žertu nebo vážného doporučení, jejich poradce se vrátil s podnosem se sedmi šálky čaje. Ladně je rozdělil mezi své zákazníky, přičemž, ať už úmyslně či nikoliv, si nechal Juraje na konec.

„Ten je pro vás, pane Trojáku,“ podotkl. „Směs výživných bylin, zázvoru a ženšenu. Prý podporuje mužnou sílu. Ne že byste to potřeboval se svými širokými rameny.“

„A blond vlasy,“ nechala se slyšet Světlana.

Když se na Snížek zmateně podíval, nevinně dodala: „Bratr je takový severní typ. Bohužel, jak řekla naše známá, vypadá jako panenka. Dost se proto trápí. Kdysi si chtěl pořídit tetování, aby byl víc macho, ale rodiče mu to zatrhli.“

Jurajovi naběhla na krku žíla.

„Děkuji,“ vyštekl, vzal si šálek s čajem a rychle od Snížka odstoupil. „Když jsme se potkali, chtěl jste nám prozradit nějaké tajemství, pane Radorade. Co to bylo?“

„Tajemství?“

„Ano, tajemství,“ podotkla Lýdie. „A také jste zapomněl vysvětlit, co je zvláštní společnost.“

Poradce se na oba dva zmučeně podíval. „Opravdu mi nemůžete tykat?“ zeptal se. „Chci být váš Snížek, prosím.“

„Napřed vy,“ zarazila ho Lýdie netrpělivě.

„Tak tedy dobrá! Ale musíte mi slíbit…“

V té chvíli se ve tváři Lýdie a Juraje objevilo cosi jako rodinná podoba. Oba shlíželi na přátelského poradce s takovým příslibem fyzického násilí, že teplota v místnosti klesla na bod mrazu.

„Omlouvám se, slečno Krajcarová,“ vyhrkl poradce. „Pokud jde o vaši zvláštní společnost, jde o formu soukromé společnosti pod patronací Herního Centra. Kromě daňových a právních výjimek, zvláštní soukromou společnost navíc odlišuje fakt, že pouze tato smí a musí mít sídlo v našich centrálách.“

„Proč?“

„To je tajemství, které jsem se vám chystal prozradit.“

„Pak tedy povídejte!“

Footnotes

Kdo by nechtěl být jako já?

„Když jsem vás pozoroval ve vstupní hale,“ vykládal Snížek, „všiml jsem si, jak vás překvapila přítomnost virtuálních avatarů. Tady pan ředitel,“ ukázal na Medarda, „nenosí chytrou čelenku, takže byl zákonitě překvapený.“

Snížek se blaženě zasmál při té vzpomínce. „Nic ve zlém, ale kdybychom měli dovolené sdílet na sociálních sítích, měli bychom virální videa raz dva.“

„Jsem rád, že jsem vás pobavil,“ ucedil Medard důstojně a přidal se do ligy těch, kteří Snížkovi odmítali tykat.

Poradce se nemohl přestat smát.

„Promiňte, pane řediteli, ale nemůžu si pomoct…“

Je zdrogovaný? Zaměstnanec korporace? V pracovní době? Záviš měl dojem, že Snížek vykazuje určité příznaky, ale nebyl si jistý. V každém případě se přivinul k Lýdii a něžně jí přitiskl paže k tělu.

„Klid,“ zašeptal jí do ucha. „Jsme tady, abychom pozorovali, ne abychom hodnotili.“

Jako obvykle, když se jeden z nich druhého dotkl, Lýdie se napjala jako luk. Podobně reagoval i on, takže si neměli co vyčítat. Když ale porovnával své hrubé zjizvené ruce s její bezchybnou pletí, chápal, proč se Gabriela i malá víla tvářily tak zděšeně, když s Lýdií hráli svou malou hru na lásku. Možná bych se měl té odporné připomínky zbavit, pomyslel si.

„To tajemství,“ připomněl hlasitě.

„Ach ano! Po celém světě stojí budovy jako ta naše. V každé z nich se nachází systém NT-vysílačů a proto nepotřebujete chytrou čelenku, abyste se připojili do virtuálního světa.“

„Aha,“ poznamenala malá víla zklamaně.

„Také vás varuji,“ pokračoval Snížek s nepatřičným úsměvem, který jako by napovídal, že své varování nemyslí vážně. „V přítomnosti NT-vysílačů se snadněji projeví vliv samotné Hry.“

„Jako například?“

„Jako například nedávná zkušenost slečny Krajcarové. Budova je vysílač i přijímač. Zaznamenali jsme mimořádné spojení v okolí, když došlo k vašemu souboji. Buďte, prosím, všichni opatrní. Zatímco vaše herní postavy nejsou právně zodpovědné, vy jste. Bylo by krajně nepříjemné, kdybyste svou soupeřku uškrtila, slečno Krajcarová.“

Lýdie se schoulila, jako by dostala ránu, ale chladně opáčila: „Nedělejte si starosti. Vím, co dělám.“

„Centrály, jak hlavním budovám říkáme, jsou pro Hráče nepostradatelné,“ pokračoval Snížek a upíjel čaj, do kterého si bezostyšně hodil dvě tabletky, ve kterých rozhodně nebylo sladidlo. „Nabízíme zde aukční místnost, znalostní databázi a v neposlední řadě i ochranu před informačním embargem.“

„Co to je?“

„Jak víte, sdílení dat ze Hry je omezeno zákonem. Existuje ovšem výjimka. Hovoří-li Hráč s Hráčem, toto omezení neplatí. Mimochodem, všimli jste si hesla nad vstupní branou?“

„Ať vstoupí, kdo smí vstoupit?“

„Ano.“

„Některým se naše motto zdá s odpuštěním pitomé.“

„Nepovídejte,“ zamumlal Medard.

„Přitom má hluboký význam. Zasvěceným stačí jen napovědět. Vsadím se, že vy jste na to kápli hned.“

Jako vždy, když byl s rozumem v koncích, Medard se tázavě podíval na Záviše. Ten se nenechal vyvést z míry.

„Porovnáme si noty,“ řekl klidně. „Domníváme se, že je to tak, že…“

Významně nedokončil a Snížek bez váhání skočil do nachystané pasti.

„Přesně tak. Do Centrály smí vstoupit jen Hráči. Nikdo jiný. Proto si tady nemusíte dávat pozor na jazyk.“

„To bylo laciné,“ zamumlala Lýdie, ale nahlas řekla: „Vy jste také jeden z nás, pane Radorade?“

Snížkův úsměv povadl. „Svým způsobem ano.“

„Svým způsobem?“

„Ano, svým způsobem,“ potvrdil Snížek a dál nehodlal nic rozvádět. Pod tlakem šesti pohledů neochotně dodal: „Nebudete rozumět, když vám vysvětlím, co je Svět a jeho podsvěty. Víc vám nesmím prozradit. V každém případě, zde v budově jste v bezpečí. Můžete si vyměňovat nebo prodávat poznatky s kýmkoliv uznáte za vhodné. Nenarazíte na nikoho, kdo by nebyl Hráč.“

„A vy jste nám přidělený poradce?“

„Ano.“

„Pak prosím raďte,“ vybídl ho Záviš. „Musí vám být jasné, že jsme se z oficiálních míst moc nedozvěděli.“

„Stejně jako se nedozvíte od mne.“

„Pak mi uniká, proč jsme tady. Nepřišli jsme sem vypít si čaj. Nebo snad ano?“

„Smysl vaší přítomnost zde je seznámit se se mnou. Je to ochutnávka služeb, které jsou pro naše zákazníky dále placené.“

„Za co vám máme platit?“ zabručel Medard. „Kolik si berete na hodinu?“

„Deset tisíc korun.“

„Cože?“

Medard vyprskl čaj.

„Deset tisíc,“ opakoval rozhořčeně. „To je rozpočet mé rodiny na týden! Jsem zvědavý, jak nás chcete přesvědčit, že si ty peníze zasloužíte, pane Radorade.“

„Na rozdíl od vás, pane řediteli,“ usmál se Snížek rozostřeně, „mám přístup k vašim statistikám, včetně vašeho Herního skóre. Vaše kompatibilita, pane řediteli, kulhá za vašimi zaměstnanci. Proto bych vám doporučoval mé služby nepodceňovat.“

„Zaměstnanci?“ zeptala se Gabriela. „Proč říkáš Medardovi pane řediteli, Snížku?“

Pak zaváhala: „Nebo víš co! Zapomeň, že jsem se ptala. Ty jsi přece poradce pro firmy. Jinak není důvod, abychom tady byli.“

S těmi slovy se stáhla do pozadí, jako by si uvědomila, že je její otázka zbytečná.

Protože ne každý chápal tak rychle jako ona, Záviš mávl rukou a prohlásil: „Vysvětlím později. Nejde o nic důležitého.“

Ne každý sdílel jeho názor.

„To je pikantní!“ zatleskal Snížek, když zaznamenal jejich užaslé pohledy. „Vy opravdu netušíte, že spadáte pod soukromou společnost? Museli jste přece podepsat souhlas se založením a vkladem svých podílů.“

„Posuňme se dál. Oni podepsali a ty podíly vložili,“ podotkl Záviš chladně. „Nikdo nikomu nic nedluží.“

Ve skutečnosti podíly za Medarda, Gabrielu a sourozence Trojákovi zaplatil ze svého. Pouze Lýdie věděla o Šesti společnících a to jen proto, že jako stříbrná by nikdy zakládací smlouvu nepodepsala, pokud by si dokument řádně nepročetla, zasnoubená nebo ne.

Zbytek osazenstva projevil trestuhodnou nedbalost, na kterou je hodlal upozornit později - samozřejmě až tehdy, kdy ji nepotřeboval zneužít.

Malá víla, když zjistila, že je její majitel v úzkých, vytáhla velký pergamen, na který napsala tak, aby si ho mohli přečíst jen oni.

Přestaňte se tvářit nejapně! Velehradský vás podvedl. Připomínám, vy jelimánci, že ne poprvé! Už jste si mohli zvyknout!

Takové sdělení nevzbuzovalo důvěru a Záviš by nejraději svou pomocnici opět zaplácl, ale k jeho překvapení se Světlana zasmála a mrkla jeho směrem. Juraj s Medardem sice váhali, ale nic nenamítali.

Jediný Stínošlápek rozpačitě přešlapoval a pouze Lýdie věděla, zda se stydí za malou vílu, Záviše nebo svět obecně.

„Tak tedy pokračujme,“ načal Medard neobratně. „Jako, ehm, ředitel společnosti chci vědět, proč vám platit tu nekřesťanskou sumu, pane Radorade? Co mi podle vás schází?“

„Než začnu, pane řediteli, odbočím. Víte, jaký je rozdíl mezi afinitou a kompatibilitou ve Hře?“

„Ne,“ řekl krátce Medard, který začínal ztrácet trpělivost. Snížek patřil k tomu nešťastnému druhu lidí, kteří mají pocit duševní převahy, když vědí, co jiní nevědí.

„Kompatibilita určuje schopnost sžít se s Herní postavou. Afinita je vztah mezi Hráčem a organickým rozhraním.“

Když nikdo nereagoval, Snížek se zklamaně zeptal: „Nechcete vědět, co se myslí organickým rozhraním?“

„Ne.“

„Já myslím, že s ním ztrácíme čas,“ ozvala se Gabriela divadelním šeptem. „Od matky se dozvíme víc a přesněji.“

Baronka Sylvie byla skutečně zdrojem cenných informací. Tajemné organické rozhraní nebylo ničím jiným než vnitřním plamenem.

Z té malé by byl báječný potížista, pomyslel si Záviš pochvalně. Nakonec není na škodu, že se nám Snížek sjíždí před očima. Jen pojď, rajcovní hošánku, dokaž nám, že jsi chytřejší než my.

Samotná existence Alibaby Radorada byla nepřímým potvrzením několika jeho teorií. Díky pečlivému vymývání mozků plasťáci věřili, že zaměstnanci korporací jsou něco jako nadlidé, do mrtě výkonní a bezchybní. Ve skutečnosti se většina z nich rekrutovala ze snaživého průměru jako byl Jakub Lízal.

Sotva se v korporaci zabydleli, nabyli dojmu, že se stali polobohy. Kdyby jimi ale byli, neměl by Záviš se svou živností takový úspěch. Tvrdí, nebojácní a cílevědomí stříbronosové jako Xantipa Millerová se vyskytovali málokdy.

Ovšem, Alibaba Radorad byl zjevně neschopný. Platit mu konzultační poplatek by bylo ztrátou peněz i času. Z toho Záviš usuzoval, že role Snížka se podobá roli informačního embarga, totiž zdržet tempo porozumění Hře a získat náskok před ostatními pro Herní Centrum.

Líbí se mi ta teorie s mimozemšťany, poznamenal směrem k malé víle. Ta si pohrdavě odfrkla.

„Dovolte mi vám pomoct, pane řediteli,“ naléhal Snížek na Medarda. „Vaše kompatibilita je důležitý ukazatel. Musíte se snažit ho zvýšit. Vy a vaše postava se navzájem doplňujete a potřebujete.“

„Tak to prr!“ ozvala se uraženě Světlana. „K čemu já potřebuji unylou kopretinu? Kdybych chtěla snášet upjatou hysterku, zůstala jsem s matkou.“

Snížka její výpad nevyvedl z míry.

„Třeba má kvality, které jste ještě neobjevila, slečno Trojáková,“ podotkl.

„Pochybuji.“

„Kdybyste studovali východní filosofie, pochopili byste, že všichni máme svou cenu a význam. Neučí Buddha, že vše, co jsme, je výsledkem našich myšlenek?“

„A neučí také, abys nemluvil, pokud tvá slova nejsou lepší než ticho?“ odsekla Světlana. „Kdybych měla na výběr, v životě bych si svou kopretinu nevybrala. Je to pitomá nána.“

„Omyl, veliký omyl!“

Snížek se majestátně rozmáchl a málem spadl na zem.

„Začíná mi připomínat černého Ježíše,“ zamumlala Lýdie.

„Ano?“ zeptal se Záviš s nadějí, že se probouzí její smysl pro humor.¨

„Ano,“ zavrčela. „Už ho zbývá jen ukřižovat!“

„Jaký omyl, Snížku?“ zeptal se raději nahlas.

„Vy máte dojem, že Hráč si vybírá postavu. To je omyl. Postava si vybírá Hráče. Je to prosté! Kopretina slečny Trojákové možná touží být jako slečna Trojáková.“

„Ani se jí nedivím,“ odpověděla Světlana spokojeně. „Kdo by nechtěl být jako já?“

„Ona nežertuje,“ upozornil je Juraj. „Slovo skromná nemá ve slovníku.“

„Navíc, pane řediteli,“ pokračoval Snížek k Medardovi, „vám nezbývá moc času. Součástí vašich složek jsou i zdravotní záznamy. Množí se vám v těle kmeny VIUR.“

Medard zbledl, jak se jeho nejhorší obavy potvrdily.

„Nesmysl,“ ohradil se a zoufale je přejel pohledem. „Musíte mi věřit! Nikdy jsem se necítil tak skvěle. Nemám ani rýmu.“

Footnotes

Jeho kůže jako smirkový papír!

„Mohla bych tě poprosit?“

Zahalená do bílé osušky, Gabriela se vrátila z koupelny, pak zamkla dveře ložnice, kterou spolu sdílely, a ukázala na kelímek s bioaktivním krémem.

Takže se rozhodla ho použít? pomyslela si Lýdie trochu překvapeně. Když Gabriele krém věnovala, napůl očekávala, že ho dívka prodá na černém trhu. Zdá se, že jsem podcenila její odhodlání být dokonalá, napadlo ji vzápětí. Ovšem, ona je posedlá svým vzhledem.

Když si vzpomněla na odvrácené znechucené pohledy, kterými Gabriela doprovázela, když se ona a Záviš dotýkali, cítila se částečně dotčeně a částečně pobaveně. Ji samotnou Závišovy jizvy fascinovaly. Považovala je za známku Závišovy hrdosti, za pohrdání ideálem společnosti.

Pokud v ní něco ty jizvy vzbuzovaly pak zvědavost, zejména jejich pravidelná struktura. Co se muselo stát, aby měl celé tělo pokryté vzorem jizev? Ani divošské rituály nezohaví člověka tak dokonale.

Mezitím se před ni Gabriela posadila a nechala osušku spadnout k útlému pasu. Přítomnost nahého těla a nutnost se k němu přiblížit vzbudila v Lýdii odpor. Sebrala trochu krému z kelímku a nanesla ho na šíji, hned pod černé vlhké vlasy, které si dívka přehodila přes pravé rameno.

„Narovnej se,“ napomenula ji Lýdie. „Předpokládám, že chceš na škole zabodovat jako bohyně, jakkoliv celou tu záležitost považuji za směšnou. Máš špatné držení těla. Budeš se mnou pravidelně cvičit.“

„Ano.“

Když se konečně odhodlala, bylo snazší pokračovat. Pokrývala záda vrstvičkou krému a cítila, jak se jí účinná složka vypaluje do dlaní.

„To bolí,“ zaúpěla Gabriela.

„Ano. Pokud chceš, abych tě namazala celou, budeš mít tělo jako v ohni. Alespoň půl hodiny.“

Nikdo pořádně netušil, proč tyto krémy při aplikaci způsobují palčivou bolest. Podle oficiálních informací šlo o součást léčivého procesu, ale Lýdie věřila, že jde o další bariéru, kterou musí občan překonat, aby byl hodný své odměny.

„Co jsi dělala v laboratoři?“ zeptala se, aby odvedla Gabrielinu pozornost. Když skončili s tím stvořením (Lýdie odmítala považovat Snížka za lidskou bytost), rozešli se každým svým směrem. Trojákovi odešli s Medardem, aby pomáhali v obchodu s květinami, zatímco Gabriela a Lýdie se vrátily na univerzitu.

I když škola ještě oficiálně nezačala, Gabriela díky Lýdii získala přístup do biochemických laboratořích, kde se věnovala svým záležitostem, o kterých odmítala mluvit.

„Já? Mám nějaký projekt s Jakubem Lízalem.“

To tedy nemáš, pomyslela si Lýdie.

„Nejde o drogy, doufám?“ řekla nahlas. „Ale pokud jde o jedy, jsem jedno ucho.“

„Ani jedno, ani druhé. To je k nevydržení! Jde o malý soukromý projekt s Jakubem. Au! Nic co by stálo za řeč.“

„Na ženském těle,“ poznamenala Lýdie kapku kousavě, „se nachází řada citlivých míst. Tady je malá ochutnávka.“

„Tam ne!“ vyjekla Gabriela.

„Když nechceš mluvit, nemluv,“ napomenula ji Lýdie. „Ale nezkoušej lhát. Možná nejsem Velehradský, ale ani na mne nebudou fungovat laciné triky.“

„Já ne-bu-du lhát,“ řekla Gabriela skrz zaťaté zuby. „Prosím, Lýdie, opatrně!“

„Pokud chceš přestat, můžeme pokračovat zítra.“

Po pravdě, i Lýdie by uvítala odklad. Kromě dlaní, které ji bolely jako čert, měla dojem, že se situace mění k horšímu. Jako stříbrná pravidelně brala hormonální přípravky, aby udržovala svůj citový stav pod kontrolou, proto málokdy zažívala výrazné vzrušení. Ale od chvíle, kdy sdílela Lištiččino zalíbení v netradičních slastech, zdálo se, že tyto přípravky na ni ztrácejí účinek.

Nevynechala jsem nakonec svou dávku? Stínošlápku?

Malý nindža se objevil na pokrývce postele, tmavé oči uctivě sklopené k zemi. Kdyby nebyl zahalený od hlavy až k patě do černé látky, myslela by si, že se červená.

Stínošlápku?

„Nehodí se, aby mužský služebník navštěvoval svou paní v negližé,“ zamumlal.

Chápu!

Jestliže byl virtuální avatar jejím odrazem, pak nahá Gabriela mohla Stínošlápka rozrušit.

„Ona ne,“ namítl malý nindža okamžitě a sklonil se, až zabušil čelem do postele. „Jak bych kdy mohl myslet na jinou ženu! Omlouvám se, paní. Mám nevhodné myšlenky, které se týkají vás. Navrhuji, abyste mne vymazala.“

Lýdie přirozeně věděla, že Stínošlápek žárlí na Záviše, a považovala to za roztomilé a zábavné. Stala jsem se předmětem erotických fantazií virtuální bytosti?

Ze Stínošlápka začala stoupat pára. „Nikdy! Nikdy bych si nedovolil nic tak neuctivého!“

Ta věc se čtením myšlenek je docela otravná, pomyslela si. Co moje pilulky? Vynechala jsem je?

„Ano, paní.“

Proč? Neměl jsi mi je připomenout?

Stínošlápek dokázal zabořit hlavu ještě hlouběji do postele. „Odpusťte, paní. Domníval jsem se, že je nechcete dál brát vzhledem ke svému zasnoubení.“

Proč? Beru je od šestnácti. Proč bych měla chtít přestat?

Ale Stínošlápek buď nemohl nebo nechtěl odpovědět. Zatímco Lýdie natírala Gabrielu od hlavy až k patě bioaktivním krémem, on zůstával v pokorné pozici, ztělesnění mlčenlivé japonské zdvořilosti.

Aby je rozptýlila, Lýdie o podivné Stínošlápkově zarputilosti informovala Gabrielu. Napřed ale musela vysvětlit účinek pilulek.

„Takže nejde o antikoncepci?“ optala se Gabriela.

„Ne, antikoncepce brání početí. Tenhle přípravek působí na více frontách. Sexuální apetýt se považuje za rozptylující. Ideál pravověrného stříbronose je stát se vyšší asexuální bytostí. Jak už sis všimla, mám potíže se tě dotýkat. Záviš by řekl, že mne společnost tvarovala. Ne že by si on vedl lépe.“

„Pak má Stínošlápek pravdu,“ usoudila Gabriela klidně a otřásla se. „Při té představě mne mrazí.“

„Při jaké představě?“

„Jestliže jste se zasnoubili, je logické, že váš vztah by měl přestat být asexuální. Ale Velehradského tělo je odporné.“

Lýdie se rozesmála a nemohla přestat. „Že jsme se zasnoubili, neznamená, že spolu musíme hupnout do postele. I kdybychom chtěli mít děti - což je dost předčasné - existují umělé cesty, které nevyžadují osobní asistenci otce.“

„Stínošlápek si ale myslí, že bys mohla osobní asistenci Velehradského časem vyžadovat,“ podotkla Gabriela štiplavě. „Jinak by ti velice rád tvé zázračné pilulky naordinoval.“

„Proč by si měl…“ Lýdie se zahleděla na nindžu, který ztuhle odmítal zvednout hlavu.

„Pokud chápu správně, tvůj avatar ti čte myšlenky. Možná že se ta vaše hra na lásku trochu zvrhla,“ navrhla Gabriela. „Měla bys ty pilulky zase brát, než bude pozdě.“

Lýdie se zasnila.

„Rozumím. Zkusme si to představit! Já a on v šeru ložnice. Jeho zjizvené ruce na mém těle, intimně se dotýkáme. Jeho kůže jako smirkový papír. On mezi mými stehny!“

„Fuj!“

Gabriela se otřásla a Stínošlápek se zakryl uši, zatímco Lýdie vybuchla v obrovský záchvat smíchu, který připomínal Světlanino veselí. Kdy jsem se takto smála? Nikdy? přemýšlela. Vracejí se mi skutečné city, protože jsem přestala s užíváním?

Když se ovládla, seskočila z postele, našla svou kabelku a vytáhla z ní plató s hormonálním přípravkem. Vyloupla jednu bledě modrou tabletku a zapila ji vodou.

„Nevadilo by mi milostné dobrodružství se Závišem,“ vysvětlila, když si všimla, že ji Gabriela tázavě pozoruje, „ale obávám se, že si ho nemůžu dovolit. Stínošlápku, můžeš být klidný. Tvoje paní zůstává romanticky netečná.“

Pak nabídla plató dívce, kterou stále spaloval účinek bioaktivního krému. „Vstupenka do chladného světa stříbrných. Chceš? Tlumí i bolest a úzkost. Oboje by se ti mohlo hodit.“

„Přišlo mi, že jsi výslovně proti drogám,“ zeptala se Gabriela podezřívavě. „Ta věc není návyková?“

„Vysloveně návyková snad ne. Ale slyšela jsem hororové historky o tom, co se stane, když je náhle vysadíš. Nikdy jsem nebyla typ, co se vydrží smát pět minut v kuse. Bylo by trapné, kdybych se dočasně zbláznila, ať už v tvé nebo Závišově přítomnosti.“

„On je bere také?“

„Pochybuji,“ řekla Lýdie. „Když se vylučují v těle, tyhle hormony mění pach lidského těla. Vulgárně řečeno, stříbronose rozeznáš nosem. Je to nenápadný, protivně nasládlý syntetický zápach. Záviš ho nemá. Necítila jsi ho ze mne?“

„Asi ano, když jsme spolu včera usínali. Vezmu si jeden,“ rozhodla se Gabriela s určitou dychtivostí v hlase. „Je také na příděl?“

„Ne. Jen není levný. Míchá se na míru podle požadavků a biochemie zákazníka. Tady se tím zabývá pobočka Lékařské-Soukromé.“

„Aha.“

Gabriela si pilulku uschovala do plastového sáčku. Lýdie si všimla, že kdy studentku zaujme problém, přestává vnímat i pálivé účinky krému. Je tak báječně soustředěná, pomyslela si s kapkou závisti.

„Chceš se pokusit o analýzu?“ zeptala se s úsměvem. „Pochybuji, že budeš mít štěstí. Lékařská-Soukromá má nejlepší experty a vybavení v branži.“

„Hm.“

„Ale ty zdravotní otázky mne znervózňují,“ pokračovala Lýdie. „Zdá se, že máme vážný problém.“

„Medard nevypadal, že ho VIUR trápí.“

„Chudák Medard si jen nalhává, že všechno bude v pořádku. Infekce ho může pohřbít kdykoliv.“

„Pravda. Ale očkování dostane příští rok,“ namítla Gabriela. „Proto z něj Záviš udělal ředitele a z nás ostatních pouhé zaměstnance. Vedoucí pracovníci mají nárok na zrychlené zřízení.“

„Opravdu?“

Lýdie se z pochopitelných důvodů nikdy nezajímala o podmínky, za kterých plasťáci mohou dosáhnout na vakcínu.

„Tak či tak,“ poznamenala, „Medard musí doufat, že ho současná generace VIUR nezabije. Má-li VIUR v těle, vakcína mu s ní nepomůže. Ale to nejsou zdravotní problémy, které mne trápí.“

„Ty jsi snad nemocná?“

„Samozřejmě že ne. Ten tvor…“

„Jaký tvor?“

„… Alibaba Radorad probral náš zdravotní stav velmi důkladně, nemyslíš? Zdá se, že Herní Centrum má přístup i k nejdůvěrnějším údajům o našich osobách. Fakt, že ty skončily v rukou něčeho takového, jako je on, mne upřímně šokuje. Ovšem jenom jeden z nás mu nedovolil pokračovat.“

„Aha!“

Když Snížek samolibě dokazoval, jak důkladně zná všechna jejich tajemství a chystal se otevřít složku s nápisem Velehradský, Záviš ho rychle zarazil.

„On má potíže?“ zeptala se Gabriela a ukázala významně na zamčené dveře ložnice, které vedly do obývacího pokoje, kde se jejich hostitel hádal s malou vílou. „Chápu! Proto se ho neustále ptáš, jestli je v pořádku. „

„Obávám se, že není,“ vzdychla si Lýdie. „Kdybych si měla vsadit, jestli vydrží déle on nebo Medard, na Záviše bych si nevsadila.“

Aniž by dala najevo pohnutí, Gabriela pokračovala: „Pak ta jeho zběsilá snaha založit *Šest společníků není nic než…“

„… jeho labutí píseň?“ navrhla Lýdie. „Snad ano. V každém případě tady máš odpověď na svou otázku. Bylo by zbytečné navazovat romantický vztah s chodící mrtvolou.“

Pak už spolu nemluvili, obě napjaté, co je čeká ve Hře.

Footnotes

Má přítelkyně umírá!

„K čertu!“

Když Lýdie mluvila o zdravotních problémech, netušila, že bude jeden z nich řešit, sotva se probudí do Hry. V malé buňce odpočívadla, kde předchozího dne usnula s Jolanou, každá na jedné palandě, právě svítalo.

Hnědovlasá léčitelka, která se měla probudit svěží a odpočatá, ležela na boku a vykašlávala, celá bledá v obličeji. Na hliněné podlaze se rozlézaly zbytky zaschlé krve.

„Ránko,“ zachrlala Jolana. „Že sis dala na čas!“

Lýdie na ni beze slova zírala. Tak nějak doufala, že dnešek bude ospalý, laděný do sbírání sil a seznámení se s prostředím. Místo toho zjistila, že její přítelkyně umírá, a to nikoliv zvolna a důstojně, ale dramaticky a rychle.

„Co se děje?“ vyhrkla.

„Rudý kámen. Rozežírá mne zevnitř. Učili mne, že léčitel musí udělat všechno, aby zachránil pacienta. Teď lituji, že jsem ty nevděčné parchanty nenechala pochcípat.“

„Kolik jsi toho vypila?“ Lýdie si s odporem vzpomněla na načervenalou suspenzi.

„Kolik myslíš? Abych mohla používat berlu, hltala jsem to svinstvo jako vodu. Holt, já nejsem ctěný pan Ještěr a nemám kachní žaludek.“

„Co pro tebe můžu udělat?“

„Nic, vůbec nic. Prostě vykrvácím. Lepší než skončit v tlamě přerostlé ještěrky.“

„Klid, jen klid. Musí tady být léčitel, který tě dá do pořádku.“

„Zlaté oči, Lištičko moje milá. To by musel být echt talent, aby mne dal dohromady. Jsem vyřízená, mám utrum, jsem kaput. Chodící mrtvola!“

Lýdie si zahanbeně vzpomněla, že stejně nazvala i Záviše. Ovšem ten byl oproti chroptící Jolaně zdravý jako rybička. Ale zatímco Jolana vyhlížela budoucnost s odevzdaností jako se vším smířený fatalista, Lýdie cítila, jak panikaří. Poslední dobou až příliš často, pomyslila si. Jsem ubohá náhražka pravověrného stříbronose.

„Klid,“ zopakovala nahlas. „Malý moment, hned jsem zpátky.“

„Nemusíš spěchat,“ odtušila Jolana skoro zasněně. „Ten starý páprda rád říkal: Co je pár okamžiků pro někoho, kdo má před sebou celou věčnost? Teď mu rozumím. Sladká Lado, matko naše milosrdná…“

Na okamžik se zdálo, že Jolana blouzní, ale byla to jen slova modlitby, kterou si šeptem přeříkávala.

„K čertu!“

Lýdie zbrkle vyrazila ze dveří, hnaná potřebou něco dokázat, nebo se alespoň hýbat. Mám zavolat Záviše? Velitele? Němého? Nebo Raťafáka? Ten starý blázen by mohl mít nějaký trik v rukávu. Tohle je Hra, musí tady existovat zázračné elixíry, které ji postaví na nohy!

Jak se rozběhla, tak rychle se zastavila, poražená nazpět, když vrazila do mohutného těla. Když se sbírala ze země, někdo jí podal dlaň velkou jako talíř na hlavní chod a lehce ji vyzvedl na nohy.

„Opatrně,“ řekl dunivý bas.

Když vzhlédla, spatřila titána, kterého mohla považovat za člověka jen s přivřenýma očima. I když Lištička byla ve Hře menší než Lýdie ve skutečnosti, přesto dosahovala výšky většiny zálesáků. Obr, do kterého vběhla, musel ale mít přes dva metry a vážit půl druhého metráku.

Kdyby ho rozsekali, udělají z něj dva pořádné chlapy, pomyslela si omráčeně. Pak si uvědomila, že ve Světě nemá žádné postavení, zatímco obr je oblečený do vybraného oblečení, takže je na ní, aby se omluvila.

„Je mi líto, ctěný pane,“ vyhrkla a napodobila oslovení, které Jolana a Velitel používali vůči Závišovi. „Má přítelkyně umírá! Musím najít léčitele.“

Než stačil obr odpovědět, ozval se suchý chladný hlas: „Kmáni mají často dojem, že bujným zmatkováním zachrání situaci. Nechme tu smrdutou holku osudu, drahý. Je to jedna z těch zálesáků, kteří včera přišli po nás. Nepatří k našim lidem.“

To promluvila vysoká žena, která stála po obrově boku. Když se na ni Lýdie podívala, měla co dělat, aby neustoupila o krok zpět. I když ve Hře potkala řadu pitoreskních postav, včetně starého Raťafáka, žádná na ni nezapůsobila jako tato.

Pod vlasy černými jako uhel viděla snědou tvář s ostrými rysy a výraznou trojúhelníkovou bradou. Byla to zvláštní geometrická souměrnost, kterou obličej vynikal: linie zůstávaly přímé, ostře lomené, téměř jako dílo kubistického malíře. V očích s kolmými kozlími panenkami chyběl jakýkoliv výraz.

„Já nezmatkuji, ctěná paní,“ ohradila se Lýdie, kterou pohrdavá slova urazila. „Snažím se najít léčitele. Musí tady nějaký být.“

Satanská kráska nepovažovala za vhodné odpověď a otočila se k odchodu. Její obří společník ale zaváhal: „Má milá, Světlana by nám neodpustila, kdybychom se obrátili zády k člověku v nouzi.“

Světlana? Když uslyšela povědomé jméno, Lýdie ho ohromeně oslovila: „Medarde? Jsi to ty?“

Už když promluvila, pochopila, že udělala chybu. Zatímco muž, který musel být baronem z Mechového kopce, zpracovával její slova, jeho manželka, Sylvie, si ji podezřívavě změřila, chladný výraz nahrazený jedovatým zájmem.

„Hm,“ poznamenala. „Zdá se, že znáš mého muže. A také se zdá, že se pod tím nevábným zevnějškem skrývá pěkná tvářička. Ukaž se mi!“

Než Lýdie stačila cokoliv namítnout, za bradu ji uchopila sametová dlaň. Z blízka pozorovala, že nehty té ženy tvoří silné ostré drápy, jako další anatomická zvláštnost, která naznačovala, že baronka Sylvie není člověkem, alespoň ne zcela.

Tak tohle je ta, které Gabriela a Světlana říkají matka?

I když barončina akce působila něžně, její ostré drápy se zarývaly do kůže až příliš blízko zranitelného hrdla. Bylo to jako stát v přítomnosti tygra a doufat, že zvíře nezaútočí.

Zůstaň klidná, prosím!

Náhlý pocit ohrožení probouzel Lištičku, která se o svá práva drala s vehemencí šelmy, které vstoupil vetřelec do teritoria. Aniž by věděla jak, Lýdie nahmatala mezi prsty otrávenou jehlu.

„Opatrně, ctěná paní,“ řekla a uctivě, jak jen to šlo, chytila barončinu ruku a nechala hrot zatlačit na modré žilky zápěstí.

„Ohó! Ještě lépe!“

Došlo ke zvláštní události. Jak se Lýdiin vnitřní plamen natáhl k smrtící jehle, narazil na rudou výheň, která proudila v těle baronky. Podobalo se to okamžiku, kdy Lýdie vrazila do Medarda, pouze nyní se náraz odehrál v mentální rovině, a o to ničivější následky měl.

Dotknout se barončina vnitřního plamene se podobalo výboji vysokého napětí. Omráčená Lýdie ustoupila několik kroků dozadu.

„Vy!“

Pod bradou se jí řinulo několik stružek krve. Ale co bylo horší, vnímala, jak jí do těla proudí cízí látky, které rychle vstupují do krevního řečiště.

Lištička reagovala okamžitě a vrazila si vlastní jehlu hluboko pod čelist, přímo do pulsující žíly.

Pokus o sebevraždu? To snad ne!

Pod vedením svého druhého já sledovala, jak z psychoaktivní jehly proudí zelený mrak, který postupně pohlcuje částice látky, které baronka syntetizovala na povrchu svých nehtodrápů.

„Sedativum?“ vyhrkla překvapeně.

„Bystrá,“ usmála se baronka. „Přece bych neotrávila milenku svého muže.“

„Já nejsem jeho milenka!“

„Opravdu? Pak mi jistě vysvětlíš, proč oslovuješ ctěného barona jeho jménem - a musím podotknout, že velmi důvěrně.“

Že bys neotrávila milenku svého muže? pomyslela si Lýdie. V románech to bývá naopak.

Ale i kdyby baronka žárlila, Lýdie pochybovala, že by kdokoliv něco namítal, podnikla-li by nepřátelské kroky. Nakonec Gabriela, když zohavila ženu, která měla zálusk na Juraje, nenesla žádné následky.

Tady jsem nikdo. Komorná v šatech po mrtvých zálesácích. Pochybuji, že bych komukoliv chyběla.

Zoufale se podívala na muže, ve které se měl ukrývat Medard a který nejevil známky toho, že by jí chtěl přispěchat na pomoc. Neříkal ten tvor Snížek, že Medardova kompatibilita pokulhává za naší? Je Medard vůbec schopný svou postavu ovládat? Neměla pravdu Karolína Drbohlavová, když mne varovala, že na plasťáky nemám spoléhat?

„Řekl bych, že ji znám,“ pronesl baron váhavě a položil obří pracku své satanské ženě na rameno. „Ale ne tak důvěrně, jak si představuješ, má drahá,“ dodal rozvážně. „Pokud se nepletu,“ pokračoval, „patří k Ještěrovým lidem.“

„Ještěr? To je ten tajemný odborník, který přivedl tyhle zálesáky?“

Lýdie si všimla, jaký důraz baronka vložila na slovo odborník.

„Ano,“ potvrdil baron a beze stopy přesvědčení dodal: „Je to možná můj přítel.“

„Opravdu? Netušila jsem, že znáš tenhle druh.“

„Já také ne,“ zamumlal její manžel.

Z jeho rozpačitého výrazu nebylo těžké odvodit, že Medard nemá svou postavu pod kontrolou. Baron byl nejspíš příliš dominantní, než aby se nechal ovládat slabým našeptáváním plasťáka.

„Omlouvám se, ctěný pane,“ řekla proto Lýdie rychle. „Nechala jsem se unést. Mám obavy o zdraví své přítelkyně Jolany. Ctěný pan Záviš Ještěr jistě ocení, když se o ni postaráte.“

Obr nerozhodně postával na místě, jak se nemohl rozhodnout, zda je Ještěr skutečně jeho přítelem. Nakonec ho ale musel Medard přesvědčit, protože krátce přikývl.

„Zavoláme Světlanu,“ rozhodl. „Pokud jde o tvého pána, budu si s ním muset promluvit. Musím se přiznat, že mám potíže si ho nebo tebe vybavit.“

Lýdie se uklonila, ohromená sama sebou, jak snadno vklouzla do role uctivé prosebnice.

„Děkuji, ctěný pane.“

Manželský pár se otočil, doprovázený malým průvodem. Okolní dav byl zvědavý, co za rozruch se odehrál kolem vysoce postavené osoby - a domorodci zřejmě patřili k tomu druhu, co si dobré divadlo nenechá ujít za žádných okolností.

Z dálky, když se odvážila zvednout hlavu, si všimla, že ti dva převyšují o hlavu i ty nejvyšší zálesáky. V porovnání s nimi se ostatní zdáli zakrslí a…

… bezbarví? Ano, to je to slovo, vzpomněla si Lýdie na výraz, který použil Juraj. Jsem také bezbarvá? Ne, taková odmítám být!

Se znovunabytým sebevědomím opustila svou pokornou pózu a obrátila se na jednoho se zálesáků, kteří přišli s ní a se Závišem.

„Kde je ctěný pan Ještěr?“ vyštěkla.

„Hned ráno odešel do lesa,“ odpověděl zálesák. V jeho tónu zněla, jak nevíra, že někdo může být tak odvážný nebo hloupý - a také bezpodmínečný obdiv. „Velitel zdejšího odpočívadla chtěl dobrovolníky. Nikdo jiný se nepřihlásil.“

Lýdie žádný obdiv necítila. Samozřejmě, že nikdo jiný se nepřihlásil, pomyslela si trpce při vzpomínce na les hemžící se příšerami a zrádnými kulíšky. Je ten idiot závislý na adrenalinovém rauši?

„Perfektní,“ zavrčela a obrátila se k zálesákovi, který ji vyděšeně pozoroval. „Co je?“

Muž nesměle ukázal na svou bradu. „Máte tady…“

Netrpělivě si vytáhla jehlu, kterou zapomněla zabodnutou v těle a schovala ji rychlým pohybem prstů do tajné kapsy.

Lištička pak převzala vedení.

„Nic jsi neviděl,“ napomenula zálesáka. „Najdi mi Velitele. Ten snad nebyl tak pitomý, aby otekl do lesa. Řekni mu, že jde o Jolanu.“

„Ano, ctěný paní.“

Footnotes

Proč musel Záviš odejít do lesa?

K Lýdiině nesmírné úlevě satanská baronka a ani její titánský manžel jí nehodlali věnovat další pozornost. Baron vyslal pobočníka, aby přivedl Světlanu, nyní více zaujatý problémy velitele odpočívadla, se kterým zřejmě hodlal probrat další postup.

Kapacita zdejších obývacích buněk byla vyčerpaná a část poutníků, kteří se zachránili před nájezdy, se utábořila na trávě za zdí, usazená pod všudepřítomnými sítěmi, které zdejší osazenstvo chránily před jedovatými mrkavci.

Občas jim nad hlavami prolétl nadměrný kulíšek, jako připomínka, že les sleduje každý jejich pohyb. Zálesáci už vzdali snahu o sestřelení ptáků. Místo drahocenných šípů po nich vesničané házeli kamení, což způsobilo víc zranění mezi lidmi než mezi monstry; proto velitel odpočívadla zakázal si kulíšků všímat.

Proč musel Záviš odejít do lesa? přemýšlela Lýdie, když se kolem Jolany shromáždili Velitel, Němý a Raťafák, zamlklí a nesví nad umírající ženou.

„Todle není blbá smrt,“ poznamenal Raťafák a s nadhledem filosofa hladil drahocennou sekeru skobovitými prsty.

„Tě slyším, skřete pitomá,“ zamumlala Jolana, aniž by se obtěžovala otevřít oči.

„Nic ve zlým, holka,“ odtušil Raťafák. „Buď ráda, že si ráda. My možná tvý štěstí mít nebudeme.“

Štěstí? přemýšlela Lýdie, překvapená, že nikdo proti Raťafákovým slovům neprotestuje. Tady jsme v bezpečí. Nebo ne?

Pokud správně chápala, poslední události nebyly prvním případem, kdy se les zbláznil a vyhlásil lidem válku. Ale podle zálesáků nikdy netrvalo dlouho, než se situace uklidnila. Obětmi zůstávali nešťastníci, kteří se nedostali včas za zdi odpočívadel.

„Doufejme, že Ještěr bude v pořádku,“ poznamenal Velitel.

„Todle vod něj bylo fakt ušlechtilý vobětovat se ve prospěch veřejnýho blaha,“ dodal Raťafák s téměř nábožnou úctou. „Von je holt vodborník na slovo vzatej.“

A tlumeně se zachechtal, jako by řekl dobrý žert. Pak omluvně zaklepal na rám Jolaniny postele. „Promiň, holka, ňák se nehodí vtipkovat nad umrlcem.“

„Já ještě dýchám!“

Jolana se vyčítavě podívala na Lýdie. „Proč jsi je sem vůbec vodila?“

Kdyby měla Lýdie říct pravdu, řekla by, že nechtěla být u umírající samotná. Aby se vyhnula odpovědi, zeptala se Velitele: „Nač se Záviš vracel mezi monstra? Myslela jsem, že budeme čekat, až se situace uklidní.“

„Kvůli pánovi lesa,“ odpověděl Velitel tiše, snad aby megamamuta nepřilákal.

„Jo, kvůli tý vobludě,“ vyprskl Raťafák, který si na pověry nepotrpěl. „Pokud půjde naším směrem, cihličky ji nezastaví. Nezůstaneme tady za holkou vůbec pozadu.“

„Já ještě dýchám,“ zopakovala mu Jolana jedovatě, na tváři náhle zdravý ruměnec. „Ale pokud tě, Raťafáku, má rozdupat lesapán, já mu budu fandit.“

Takže ani odpočívadlo není bezpečné útočiště, pomyslela si Lýdie pochmurně. Už jednou řádění přerostlého netvora zažila. Žádný div, že jsou Závišovi zdejší lidé vděční. Pokud by lesapán zamířil naším směrem, téhle cihlové ohrady se stane smrtelná past.

Pochopila, že Záviš dostal za úkol zjistit, kde se lesapán nachází a varovat zdejšího velitele, pokud by se přerostlá příšera vydala jejich směrem, aby zbyl čas odpočívadlo opustit.

V té chvíli někdo zabušil na dveře obytné buňky.

„Smíme dál?“

Dovnitř vstoupily dvě dívky, zlatovláska a černovláska, a s nimi nadmíru vyvinutá žena se třemi jizvami na tváři. I když Lýdie tušila, kdo jsou ty dvě, přesto ji překvapilo, jak pozoruhodně Hra ztvárnila jejich charaktery.

Protože Záviš dbal s až fanatickou pečlivostí na sdílení veškerých detailů jejich postav, věděla, že Gabriela a Světlana z Mechového kopce mají být nevlastní sestry, každá s jinou matkou, ale společným otcem.

Tomu i napovídala jejich částečná podoba. Obě dvě byly vysoké, oblečené do kožených cestovních šatů (a navíc čistých, jak hořce zaznamenala) a vyzařovaly jistou hrdou nadřazenost.

Ty rozhodně nejsou bezbarvé, napadlo ji.

Oproti svým originálům, zde měly obě podobně srdcovitý tvar obličeje, zatímco ve skutečném světě měla Světlana obličej oválný a Gabriela kulatý.

Jejich tělesná stavba nepostrádala atletickou zdatnost, takže Lýdie lépe uvěřila vyprávění o tom, jak bojovaly se stádem mrákotlivých varanů.

Jinak ale své předlohy nepřipomínaly. Zdejší Gabriela zdědila po matce satanské oči i ostré nehtodrápy (jak Lýdie pojmenovala netypické útvary na konečcích prstů démonické baronky) a vůbec působila jako výraznější člen sesterské dvojice.

Bylo v ní cosi až zvířecky divokého, což ostře kontrastovalo se skutečnou Gabrielou, která jednala neosobně a odtažitě.

Naopak Světlana byla méně výrazná, téměř upozaděná, což vysvětlovalo, proč byla se svou postavou tak nespokojená.

Kde se originál choval chic a třele, tam zdejší Světlana vyzařovala klidnou staromódní důstojnost, ne nepodobnou strnulé majestátnosti kostelních andělů.

Oči měla stále modré, ale nikoliv světlé a chladné, nýbrž hluboké a živé, jako mívají lidé s bohatým vnitřním životem a málem společenských styků.

„Ty jsi ta Lištička,“ zeptala se a nedůvěřivě si prohlédla Lýdiin nevábný zevnějšek.

„Ovšem, že je to ta naše Lištička,“ ozvala se Gabriela významně. „Nechápu, jak jste na ni mohli s otcem zapomenout!“

„Pravda,“ dodala pak, když se na Lýdii důkladně podívala, „musím přiznat, že i já si ji pamatuji jinak.“

Musím na mne být úžasný pohled, pomyslela si Lýdie, zahanbená, že ji obě dívky našly v takovém stavu.

Nešlo jen o její oblečení, ale i o společnost zálesáků, kteří až na starého Raťafáka náhle rozpačitě šoupali nohama, zatímco trpaslík si bezostyšně návštěvu prohlížel a mlsně si kroutil licousy.

„Děkuji, že jste přišly, ctěná slečny,“ řekla raději. „Má přítelkyně umírá a vás otec se domnívá, že by jí slečna Světlana mohla pomoct.“

„Pchá, ať se neobtěžují!“

Pokud se domnívala, že jí Jolana bude vděčná, pak se Lýdie hluboce pletla. Když se ohlédla, zjistila, že pacientka nevraživě zírá na berlu ve Světlanině dlani.

Na mlčenlivou otázku hlasitě zašeptala: „Nepotřebuju, aby se mne zabila holka, které někdo koupil drahou hračku. Být léčitel obnáší studium. Ani nemůže vědět, jak s tou věcí zacházet.“

Protože se zřejmě domnívala, že nemá co ztratit (nebo z jiného důvodu) Jolana neprokazovala Světlaně zdvořilou úctu.

Naopak, jakkoliv neuvěřitelné se to zdálo vzhledem k jejímu stavu, předváděla cosi, co se dalo nazvat profesionální řevnivostí.

„Známe tahle děvčátka,“ odfukovala ztěžka do stropu a v koutcích rtů jí vytékal malý pramínek krve, „dostanou berlu, vyléčí dvě tři bolístky a už se cítí být povolané stát na schodišti mé sladké Lady.“

Světlana jí položila chlácholivě dlaň na horké čelo.

„Myslím, že ta ubohá žena blouzní,“ pronesla blahosklonně. „Ale věřím, že jsem přišla včas, abych ji zachránila.“

„Leda včas, aby mne odpravila,“ ušklíbla se Jolana.

„Prosím?“ Lýdie se nad ni naklonila, zmatená jejím postojem. Opravdu blouzní?

Jolana se ponuře zachechtala. „Viděla jsem tyhle novicky, jak lidem s rýmou vypreparovaly střeva. Nepouštěj ji ke mně, Lištičko moje. Nech mne odejít v pokoji.“

Novicky?

Mezi šesti společníky neměl nikdo valnou představu, jak a čím se řídí Herní náboženství. Světlana jim jen prozradila, že existuje spojení mezi ní a bohyní, stejné spojení, jaké měla i Jolana.

Neměly by si ty dvě kápnout do noty? uvažovala.

„Věř mi, má milá sestro,“ řekla Světlana a zvedla svou hůl. „Já vím, co dělám.“

Shovívavý tón rozzuřil pacientku k nepřítomnosti, která vedla k tomu, že se Jolana začala zmítat na lůžku a chrlit snůžku oplzlých vulgarit míchanou s kapkami krve.

Ta scéna připomínala hororový film, jasný případ posedlosti, ve které Jolana vyčerpávala poslední síly, jako by se hodlala osobně dopravit na práh smrti a vylít si přitom nahromaděnou nenávist.

I pomsta společnosti by neměla zacházet tak daleko, pomyslila si Lýdie, která se cítila trapně, protože měl dojem, že je za nepochopitelný výjev částečně zodpovědná.

„K čertu,“ vykřikla, když se vzpamatovala. „Pomozte mi ji držet,“ křikla na Velitele a Němého. Když škubající se tělo znehybnili tak, že ho zalehli, Jolana po ní prskla krvavou slinu: „Zrádkyně!“

„Nevím, co se děje, ale chovej se slušně,“ napomenula ji Lýdie. K jejímu překvapení Jolana ochabla.

„Vyhrálas,“ zamumlala. „Stejně mi moc času nezbývá. Nebudu se s tebou hádat. Co na tom sejde, jestli mne ta holka zabije dřív nebo později? Odpustíš mi, Lištičko kamarádko?“

Kamarádko?

Při vědomí, že se znají pouhých pár dnů, Lýdie nechápala, proč jí takové oslovení nepřipadá nepatřičné. Je to proto, co jsme spolu prožily? Nebo jsem náchylnější k citovým vazbám proto, že ve Hře neberu prášky, které mne otupují?

„Odpustím ti, až se uzdravíš,“ řekla. „Tak prosím spolupracuj. Slečna Světlana není žádná rychlokvaška. Ručím za ni.“

„Ty jsi moc důvěřivá,“ odsekla Jolana. „Slibuješ, že mi, až se ta její léčba zvrtne, zkrátíš utrpení?“

Když si dopřála poslední šleh na adresu té, kterou považovala za nekompetentní novicku, zavřela útrpně oči a zamumlala: „Děj se vůle naší sladké paní!“

„Děj se její vůle,“ souhlasila Světlana s notnou dávkou fanatismu a pozvedla medicínskou berlu. Vzápětí každý z místnosti vycítil, jak se rozhořel její vnitřní plamen a berlu a celou buňku zahalilo bílé světlo.

„Panečku!“ zabručel Raťafák. „Todle je jiná liga!“

Ale v jeho hlase nezněla ani tak pochvala, jako mírné znechucení. V porovnání s Jolaniným léčením, které bylo stručné a neokázalé, to Světlanino působilo jako cirkusové číslo.

Lýdie cítila, jak se v ní zdvihá vlna náboženského zanícení a na jazyk se jí dostávala slova modlitby k soucitné paní Ladě.

Velitel a Němý se nutkání nevzpírali a pokorně poklekli. S nimi i žena se třemi jizvami na tváři. I Raťafák s rozpačitým úšklebkem sklonil hlavu. Stát zůstaly jen Gabriela a Lýdie, obě fascinované celým výjevem.

Nikdo nemohl popřít, že moc, která stojí za Světlanou, je děsivá. Bílé světlo bylo připomínkou božské přítomnosti. Zde ve Hře bohové existovali, aniž by se báli se projevit.

Musím Záviše varovat, napadlo Lýdii. Bylo by nešťastné, kdyby urazil vyšší bytost nějakou jízlivou poznámkou.

Pak už i ona nedokázala vzdorovat nebeskému nátlaku a klekla si vedle postele.

Footnotes

Jak zahynout na dobrý skutek!

Když bylo po všem, Jolana spala a blaženě se usmívala. Nikdo si nemohl být jistý, zda se uzdraví nebo ne, ale Světlana jednoduše dál nemohla a nedokázala udržovat spojení se svou bohyní, proto léčbu ukončila.

Zdá se, uvažovala Lydie, že ani medicínská berla není všemocná. Nyní lépe chápala, proč se vnitřní plamen baronka nazvala organickým rozhraním.

Díky ohromné intenzitě, se kterou Světlana manipulovala s berlou, Lýdie viděla jednotlivé podrobnosti v akci. Vnitřní plamen byl úžasný nástroj a pomůcka, ale ovládat ho nebylo snadné.

Už se nedivila, proč Jolana léčbu mladé Světlany odmítala. Zejména ke konci, kdy jí docházely síly, Světlana vedla léčebné prameny s vehemenci opilého chirurga.

V porovnání s ní Jolana, byť vybavena méně působivou berlou a téměř titěrným vnitřním plamenem, léčila krátce a jednoduše. Světlana proti ní zůstávala nadanou amatérkou.

„Se divím, že ji nezabila,“ zašeptal Raťafák, když baronské dcery opustily místnost, doprovázené nadměrné vyvinutou zjizvenou ženou, kterou on sledoval lačným pohledem. „Zezadu nevypadá špatně,“ mlaskl pak spokojeně.

„Drž klapačku,“ napomenul ho Velitel, který nejspíš nedokázal rozpoznat, jak snadno se mohl celý zákrok zvrtnout.

„Půjdu ven,“ ozvala se Lydie. Nejenže už nechtěla zůstávat ve stísněné buňce, ale napůl věřila, že jakmile vyjde ze dveří, narazí na zničené odpočívadlo, rozdupané rozzuřeným lesapánem.

Když ale za sebou zavřela, nejenže nenašla zkázu a zmar, ale odpočívadlo bylo přeplněné lidmi. Na ploše fotbalového hřiště se tu tísnilo půl tisíce vesničanů, zálesáků a ostatních tříd, co jich Svět nabízel.

„Na můj vkus trochu těsno,“ komentoval Raťafák, který se ji držel jako klíště. „Jako v létě na jarmarku.“

Jarmark? Pro Lýdii slovo představovalo něco, co mohla vidět ve skanzenu, turistickou atrakci provozovanou znuděnými studenty.

„Vopravím vám boty! Jedinej švec široko daleko.“

„Duchovní útěcha. Předstupte před řádně vysvěceného kněze chrámu slavného boha Hladoleta.“

„Čerstvý pečivo!“

„Mlíko, bílý mlíko se smetanou! Vod kravičky do pusinky!“

Užaslá Lydie pozorovala, jak selka s rudými tvářemi a rukama jako šunky stačí nekonečné množství bílého mléka z mrňavé nádoby.

„Myslela jsem, že úložiště s mnohorozměrným prostorem jsou drahá a vzácná,“ poznamenala překvapeně.

„Jenže todle není kouzelná kapsa, holka moje zlatá, todle je vobyčejná kouzelná bandaska,“ namítl Raťafák

„Díky, že jsi mi objasnil záhady stvoření,“ opáčila otráveně. Nejenže ji vysvětlení neuspokojilo, ale nenechavý trpaslík se pokusil ji hladit po zadku.

„Neříkals, že ti smrdím?“

Když ucítil otrávenou jehlu na zápěstí, ušklíbl se. „Se vomlouvám, ctěná slečno. Sem holt zvyklej vohmatávat vokolí.“

„Cokoliv!“ vzdychla si. „Jolana říká, že jen nevzdělanci mluví o kouzelných předmětech.“

„Jo, jenže Jolana je voproti mý maličkost nóbl dáma. Dyby ji nevylili z chrámový školy, mohla se tvářit hogofogo – a ne se trmácet tímdle pitomým lesem.

„Hm.“

„Malý moment, miláčci!“

Když zdánlivě nekonečný zdroj mléka začal vysychat, selka otevřela víčko a do nádoby vložila šedý paměťový krystal a zasypala ho rudým práškem.

Jakkoliv se to zdá neuvěřitelné, ta nádoba mléko syntetizuje, uvědomila si Lýdie. Pozoruhodné!

Raťafák, který si zájem své společnice vyložil po svém, vytáhl z batohu otřískaný plecháček, plivl do něj hutnou slinu a pečlivě ho vycídil cípem zeleného obleku.

Snad aby napravil předchozí faux pax, protlačil se k selce, nechal si načepovat a zaplatil několik měděných mincí.

„Tady máš, holka… Chci říct ctěná slečno. Určitě máš žízeň a hlad.“

Když viděla, jak mu nejde uctivě oslovení přes pysky (a také dojatá jeho péčí), vzdychla si: „Říkej mi Lištičko, Raťafáku.“

„Dyť jo,“ zabručel rozpačitě. „Půjdu koupit bochník chleba, esli nic nenamítáš.“

Klátivě se odkolébal, kouzelnou sekeru přehozenou přes rameno.

Jak zahynout na dobrý skutek!

Lydie studovala mléko a snažila se zapomenout, jak Raťafák umýval nádobí. Jsem produkt hyperhygieny, napomínala se. Kdybych se s ním líbala, vyměnili bychom víc mikrokultury. Ovšem líbat se s Raťafákem?

Zjitřená fantazie jí vykreslila scénu, ve které se sklání k rozpraskaným rtům starého chlípníka, přímo pod nestvůrný čichový orgán, a vášnivě se…

„Ble!“

Náhle jí i představa lesapána, který masakruje odpočívadlo, nepřišla děsivá.

Byla by mléko nenápadně vylila, ale zvědavost jí nedala. Téměř provinile si usrkla a v ústech převalovala bílou tekutinu. Vysoký obsah tuku, uvědomila si. Nezvyklá chuť, nepodobná na odstředěný průmyslový produkt, připomínala to, čemu byla zvyklá říkat smetana.

„Až do dna, milánku, až do dna,“ ozvala se selka. Ta právě neměla zákazníky a jako starostlivá kvočna sledovala každého kolem. „Každej potvrdí, že mám nejfajnovější krávy na dědině.“

Krávy? Copak krávy dojí paměťové krystaly?

„Eště jeden?“ optala se selka, když si všimla, že Lýdie dopila.

Ta se zdvořilým úsměvem odmítla, na vážkách, zda jí zdejší mléko chutná nebo ne.

„Vy nesbíráte smetanu?“ zeptala se.

„Ale jistěže ano, milánku. Takovým mlíkem krmíme naše prasata. Ve městě by ho nikdo nechtěl.“

„A ze smetany vyrábíte máslo?“

„Jak jinak? Na holku z města jsi docela znalá.“

„Hm.“

Nyní když měla příležitost se věnovat záhadám Hry (a ne pouze utíkat o život), v Lýdii se probudila akademická zvědavost. V jaké formě dojí krávy mléko? Jakým způsobem se takové mléko mění na paměťové krystaly?

Kdyby paměťové krystaly představovaly pouhou informaci, pak by bylo možné takovou informaci do nekonečna kopírovat.

Může být, že paměťový krystal představuje data, které lze použít jen jednou?

Mezitím se vrátil Raťafák s bochníkem teplého chleba.

„Průšvih,“ prohlásil nevzrušeně a ulomil si patku. „Zdá se, že přijdeme vo svý pohodlný bejvání. Ňák se nám rozmohlo ctěný panstvo. Tidle bastardi nebudou stanovat u zdi, dyž nám můžou vzít naše chatky. Tady máš, holka!“

„Díky.“

Lýdie jedla chléb a sledovala, jak skupina zálesáků neochotně opuští své buňky, aby uvolnila místo lidem, kteří zjevně patřili k vyšší společenské vrstvě.

„Divné je, že jdou po našich lidech,“ všiml si Velitel, který právě vyšel ze dveří spolu s Němým.

Jim Raťafák chléb nenabídl. „Na tom není nic divnýho,“ podotkl a odplivl si, jako by chtěl něco ukázat. „Doprovází je slizký Rudolf. Ten bude s panstvem dycky jedna ruka.“

Když sledovala směr jeho sliny, všimla si, že vysidlování organizuje muž oblečený do zeleného oblečení. Na hlavě nosil špičatou čapku s bažantím pérem, pod nosem nakroucený knírek, myslivecký kabát a kalhoty, dále nablýskané hnědé boty. Oproti obyčejným zálesákům, kteří působili přinejlepším ošuntěle, vypadal jako by vyšel z půjčovny kostýmů, kde se převlékl za Robina Hooda.

„Naše raněné snad nechají být,“ podotkla Lýdie. Jí samotné bylo jedno, kde bude spát. Zdejší podnebí bylo suché a teplé.

„Jasná páka,“ ušklíbl se Raťafák. „Stačí říct, že tu máme potřebný a voni vodhleduplně vodkráčí.“

„Ne snad?“

„To víš, že ne. Támhle máš příklad, jak ctí našince.“

Z vedlejší buňky dva zálesáci pomáhali třetímu, který měl obvázanou nohu a tlumeně sténal. Aniž by si všímal jeho zranění nebo nabídl omluvu, dovnitř se nastěhoval manželský pár.

„Přiveďte ho sem,“ nařídila Lýdie. „Položíme ho vedle Jolany.“

„Pochybuji, že ji také nevyhodí,“ vzdechl si Velitel. „Kdyby tady tak zůstal ctěný pán Ještěr, možná by si netroufli.“

„Netroufnou si ani tak,“ ujistila ho Lýdie a stáhla se do pozadí své mysli. Je čas probudit své horší já!

Když uložili raněného zálesáka do její postele, Lištička ukázala raněnému chlupatý předmět, který vytáhla ze své brašny. „Máš pro strach uděláno?“

Zálesák zbledl: „Je to mrtvé?“

„Ne, velice živé,“ ujistila ho a položila na hliněnou podlahu rudý kámen. „Bojíš se?“

„Hrozně.“

„To je moc dobře,“ ujistila ho a zabodla svou jehlu do paralyzované samičky mrkavce, aby ji oživila. Pak obřího pavouka položila na připravený rudý kámen. „Když se bojíš ty, budou se bát i oni.“

„Slečno, počkejte,“ zakřičel za ní, když odcházela. „Myslím, že se ta věc pohnula.“

„Ovšem, že ano. Kdyby se nehnula, mohl by si někdo myslet, že je mrtvá a neškodná.“

„Přece mne s ním nenecháte!“

„S ní,“ opravila ho. „Je to dáma v očekávání, plná vajíček. Dej na ni pozor a buď na ni něžný.“

Lýdie, která Lištiččino jednání pozorovala schovaná v koutku mysli, si oddechla. Já bych se mrkavce nedotkla, pomyslela si, vděčná, že může nepříjemné povinnosti přenechat svému druhému já.

Mezitím se pavoučice vzpamatovala a vydala se k rudému kameni, který překryla černým chlupatým tělem. Za zadečku vytlačila šedivé vlákno, kterým rudý kámen opředla, aby ho pak vynesla pod strop, kde se spokojeně zavěsila.

„Je neškodná?“ optal se raněný.

„Je přinejmenším zaměstnaná,“ uklidnila ho Lištička. „Chvíli potrvá než naklade svá vajíčka.“

„Co když mne kousne?“

„Tak ji taky kousni,“ odvětila Lištička nonšalantně a zavřela za sebou dveře.

„Ctěná slečno! Pomoc!“

Ale Lištička měla velice zlomyslný smysl pro humor. Čím více se Lýdie se svým alter egem seznamovala, tím více byla zmatená. Původně se domnívala, že je Lištička tvorem bez emocí, ukázkový psychopat. Pak s lehkostí vlastní těm, kteří neznají mnoho z psychopatologie, určila Lištičku jako sadistického sociopata. Nyní si ale nebyla jistá.

Když sledovala, jak bezohledně zdejší elita vyhazuje zraněné z jejich postelí, pochopila, že zdejší hodnotový systém se liší, takže Lištička mohla být pouze výsledkem zdejší výchovy.

Mezitím se Rudolf zastavil před Velitelem a přátelsky ho pozdravil.

„Je mi líto, kamaráde,“ řekl, „ale víš, jak to chodí.“

„Nevšiml jsem si, že by někdo vyhazoval tvoje lidi,“ odpověděl Velitel trpce.

„I my se museli uskromnit,“ pokrčil Rudolf rameny, aniž by rozvedl, co toto uskromnění znamenalo.

„Ctěný pan Ještěr nebude spokojený,“ varoval ho Velitel.

„Nebude? Kdo to vůbec je, kamaráde? Nikdy jsem neslyšel o odborníkovi jeho kalibru, který by se nacházel v téhle části lesa.“

„To…“

„Pokud se chcete dozvědět víc, musíte se zeptat jeho,“ vmísila se Lýdie do rozhovoru. „Pokud jste o něm neslyšel, pak nechtěl, abyste o něm slyšel. Možná by nebyl rád, když se dozví, že jste vyzvídal.“

„A vy jste?“ optal se Rudolf klidně. Na rozdíl od běžných zálesáků nezmatkoval, sotva narazil na neznámou osobu s neurčitým postavením. Lýdie v něm vycítila osobu, která se umí pohybovat napříč společenskými vrstvami.

„Já?“

Lýdie mu nabídla tajuplný úsměv. „Povězme, že zde zastupuji vůli ctěného pana Ještěra. Říkejte mi Lištička. Vy se doufám také představíte.“

Footnotes

Vopatrně s tím párátkem, panáčku!

Ale Rudolf nepospíchal. Místo toho si ji pozorně prohlížel, počínaje vrchní slupkou nevábných šatů po mrtvých zálesácích až po hedvábné spodní prádlo, které vykukovalo zpoza špinavé kazajky.

„Jsem Rudolf, zástupce cechmistra Bažantů,“ řekl pak, aniž by dal najevo, k jakému závěru došel. „Jestliže vám ctěný pan Ještěr důvěřuje, pak má jistě své důvody,“ dodal pochybovačně. „Ctím vaše zázemí, slečno, ale vy nejste zálesák.“

„Přirozeně, že ne,“ odsekla na oko dotčeně. Jsem něco lepšího. Alespoň tolik si máš myslet.

Ve skutečnosti o svém postavení mnoho netušila. Věděla, že Lištička byla komornou šlechtičny, která zemřela při katastrofě létající lodě. Pokud se k ní Jolana a ostatní chovali uctivě, pak pro Lištiččinu psychoaktivní jehlu a vnitřní plamen, nikoliv pro mrtvou madame.

Sami zálesáci ovšem měli mentalitu lidí, kteří snadno ustupují nátlaku z nadřízených pozic.

Ale ne všichni, pomyslela si. Tenhle Rudolf umí hrát na všechny strany.

„Jestliže nejste jedna z nás,“ poznamenal, „pak musíte být…?“

„Přesně tak,“ uťala ho rázně, aniž by tušila, co se snaží naznačit. Ještěrova milenka? Tajný agent? Inspekce z vyšších míst? Cokoliv, co mi propůjčí zdání autority.

„Jen hlupák se nechá oklamat šaty,“ přidala úsečně - a aby se dostala na bezpečnou půdu, změnila téma. „Všimla jsem si, Rudolfe, že pomáháte vystěhovávat naše lidi z obytných buněk. Proč?“

„Je to lapálie,“ přiznal Rudolf, aniž by cokoliv vysvětlil. Pouze se zamračil nad tím, jak ho oslovila.

„Své lidi jste ovšem nevystěhoval.“

„Mí lidé ovšem patří do družiny barona z Mechového Kopce.“

„Patří?“

Věnovala mu jízlivý úsměv, vděčná Závišově mánii probrat všechny události ze Hry. Proto věděla, že baron Rudolfovu nabídku nepřijal, pouze mu dovolil si zaplatit místo v karavaně.

„Pokud bych se nyní zeptala ctěného pana barona, zda patříte k jeho lidem, co mi asi odpoví?“ zauvažovala nahlas. „Při dnešní politické situaci by ho možná vaše prohlášení, Rudolfe, nepříjemně překvapilo.“

Lýdie neměla ponětí o politické situaci, ale věděla, že lidé angažovaní v politice mají vždy pocit, že žijí na hraně. I její otec, jinak majitel bezvýznamné korporace, mluvil jako oběť nesčetných spiknutí.

On proti celému světu!

„Budu mluvit upřímně,“ prohlásila a ukázala buňku za sebou. „Pro naše raněné chceme místo. Pokud Bažanti chtějí leštit kliky, ať tak nedělají na náš účet.“

Rudolf se zakabonil, ale pak přátelsky pokynul Veliteli. „Zdá se, kamaráde, že jsi konečně zakotvil mezi lidmi, kteří se o sebe dokáží postarat. Nevím, co jsou tahle slečna Lištička a tamten pan Ještěr zač, ale půjdu jim raději z cesty. Jsem rád, že jsi dostal rozum. Ježci jsou vyřízení.“

„Nikdy jsem neřekl, že jsem Ježky opustil,“ řekl Velitel neochotně.

„Pak bys rozhodně měl. Nikdo nepochybuje, že ty a Němý máte charakter, ale ta gilda jde od desíti k pěti. Nač ještě čekáš? Až ji sežerou lichváři?“

„Protože ty jsi utekl, máš dojem, že musím utéct i já?“

„Nikdy jsem nepředstíral, že zůstanu navždy na jednom místě,“ namítl Rudolf s nedotčeným úsměvem. „I dobytek jde tam, kde je zelenější tráva. Mohl jsi odejít se mnou.“

„Stále výš a výše, tam on míří,“ citoval Velitel s ušklíbnutím.

Viděl jsem potkana na pilíři,
byl uštvaný, sláb a sám.
Stále výš a výše, tam on míří,
včera sluha, zítra pán.

„Možná bych se měl urazit pro toho potkana,“ zachechtal se Rudolf dutě. „Ale když už mluvíme ve verších, co třeba tyto?“

Že spím v louži,
ať se nikdo nediví.
Snad jsem hlupák,
ale naskrz poctivý.

I Němý, který po svém zvyku stál stranou a jen si otíral černé strniště, otevřel ústa, jako se by hodlal přidal soutěže veršotepců. Lýdie se na něj povzbudivě podívala a pobídla ho: „Nu?“

Ale měl-li Němý nachystané příhodné řádky, nikdo se je nedozvěděl. Po dobu, co hovořili s Rudolfem, je poslouchal bohatě oblečený muž, který netrpělivě podupával.

„To je směšné, pane Rudolfe,“ prohlásil náhle. „Slíbil jste, že mne ubytujete. Pokud si vzpomínáte, nechtěl jsem mnoho. Jen snad, abych nespal v postelích po špinavých chlapech. Jsem zvyklý na svůdnou vůni žen.“

Přitom se díval na Lýdii, kterou upřímně šokoval. Ten člověk je nenapravitelný zvrhlík, pomyslela si, nebo nemá v pořádku čichový orgán.

Totéž muselo napadnout i Raťafáka, protože poznamenal: „Řek bych, že stojí proti větru. Jinak by ho smrad týhle lišky porazil.“

Protože promluvil na plná ústa, každý ho slyšel. Rudolf, který už delší dobu krčil nos a teprve nyní pochopil, odkud se line odér, který tolik dráždí jeho čichové buňky, se s omluvným pousmáním posunul o metr dozadu.

„Jste si jistý, ctěný pane Zlatohlávku?“ zeptal se. „Zdá se, že slečna Lištička neměla štěstí na garderobu, kterou našla cestou.“

„Vy skutečně nerozumíte ženám, pane Rudolfe,“ prohlásil Zlatohlávek pohrdavě. „Věřte mi zkušenému, že chcete-li najít silný zážitek, musíte se řídit jinými smysly než zrakem. Právě rozpor mezi hezkou tvářičkou a tělem proti pachu, který vydává, napovídá gurmánovi, že ta dívka je připravena, odpusťte mi přímou řeč přírodovědce, se pářit.“

„Ten chlap ví, vo čem mluví,“ poznamenal Raťafák s obdivem. „Vzdělanej prasák je dycky lepší než nedoučený hovado.“

Nastalo trapné ticho, kdy bylo těžké rozeznat, kdo ohromil poslouchající více. Zdá se, že se potkal rovný s rovným, pomyslela si Lýdie, odsouzená do role svůdné hurisky. Kdyby na mém místě stála Světlana, snad by tušila, jak reagovat. Já jsem bezradná.

Jako stříbrná mohla být cílem tichého zbožňovaní, nikdy předmětem vilných komentářů. I Lištička zůstala zmatená.

Když se ticho stalo nesnesitelným, postoupil do popředí rusovlasý mladý muž, který nosil uniformu komorníka. Byl to mimořádně pohledný vysoký chlapík, který vypadal nadutěji než jeho pán.

„Pozor na ústa, zálesáku,“ řekl studeně. „Nepřísluší ti se vyjadřovat na adresu člověka, který stojí nad tebou.“

„Nade mnou, jo?“ Raťafák se zašklebil. „Má bába dycky tvrdila, že vrány seděj na stejný větvi.“

„Ty!“

Zatímco jeho pán vypadal zmateně, komorník rychle pochopil, co chce zálesák říct. No ovšem, všechny vrány jsou černé, uvědomila si Lýdie pobaveně. Zvrhlík jako zvrhlík, počítám.

Komorník rychle sáhl po kordíku, který mu visel u boku. Lýdie rozeznala nenápadnou auru vnitřního plamene.

Psychoaktivní předmět? Jsou všichni sluhové ve Hře najatí osobní strážci?

„Vopatrně s tím párátkem, panáčku!“

Raťafák se nenechal vyvést z míry a jemně nadzvedl svou sekeru. I on nechal rozhořet vnitřní plamen, ale ten plál v porovnaní s jeho protivníkem slabě.

Ale má Lištička je oba trumfne, pomyslela si Lýdie spokojeně.

„Prosím, Alberte,“ ozval se pan Zlatohlávek unuděně. „Kdybys toho ošklivého trpaslíka zabil, velitel tábora by tě vykázal. Kdo by zůstal, aby se staral o mé potřeby?“

„Trpaslíka? Moje bába dycky říkala, že sem solidně rostlej. Lepší než se klátit jako třtina ve větru,“ poznamenal Raťafák dotčeně. „Vostatně, počítám, že sem ve výhodě. Dyby mě velitel vyhodil, já si v divočině poradím. Tak co bude, ty tintítko?“

„Ha?“

Sama Lýdie by si dvakrát rozmyslela Raťafáka vyprovokovat, ale tenhle Albert se tvářil, jako by potkal drobnou nepříjemnost. Prohlížel si zálesáka se zhnuseným výrazem a ukazovákem si narovnal neexistující obroučky.

Ha! opakovala po něm Lýdie, když zahlédla to gesto. Brýle! Narazili jsme na dalšího Hráče?

Celou dobu, co komorníka Alberta pozorovala, vnímala, že ten člověk má problémy schovat své znechucení. Nejen nad jejich přítomností, jak by bylo pochopitelné u služebníka ze vznešeného domu, ale i nad chováním vlastního pána.

Kdybych měla sloužit své mrtvé paní, uměla bych být patřičně pokorná? Já - vychovaná s komplexem nadřazenosti? Svým způsobem mi příšera, která zničila létající loď, prokázala službu.

„Klid, Raťafáku,“ řekla náhle a položila dlaň na zálesákovo rameno. „Nestojíme o potíže.“

„Nestojíme?“ zeptal se Raťafák zmateně. Za krátkou dobu, co s touhle Lištičkou strávil, ještě nezažil, že by ta hodlala komukoliv ustoupit.

„Nestojíme,“ zopakovala s okouzlujícím úsměvem. Ne, můj ošklivý trpaslíku, změníme písničku. Pokud se nepletu, natrefili jsme na stříbrného. Toho nevyřídíš kouzelnou sekerou.

„Ctěný pane Zlatohlávku,“ prohlásila proto a provedla elegantní úklonu. Kdysi dostala i baletní průpravu a nyní měla příležitost ji využít. Jsem spanilá labuť, napomenula se - vděčná, že Lištička je o hlavu menší než její skutečné já a proto lépe způsobilá pro mouvements gracieux. „Jste si jistý, že chcete spát v naší buňce?“

„Ptáš se snad, má milá, zda tam chci spát sám?“ zeptal se Zlatohlávek se zdviženým obočím a důrazem na posledním slově.

Další, co slyší jen, co chce slyšet!

„Styděla bych se vám dělat společnost,“ řekla líbezně a jemně pokynula bradou k Albertovi. „Váš komorník mou maličkost plně nahradí.“

„On?“

Zatímco Zlatohlávek měl opět potíže pochopit, co se mu naznačuje, Albert se na ni štítivě podíval.

„Ty!“

„Copak, pane komorníku?“ zeptala se ho sladce. „Když byla má ubohá paní naživu, často jsem jí dělala společnost v posteli. Jsem si jistá, že i vy nedopustíte, aby váš ctěný pán lehal do studeného lůžka. Jste krásný mladík, pane komorníku,“ dodala obdivně. „Snadno bych si vás spletla s nevinnou pannou.“

„Opravdu?“

Zlatohlávek se zkoumavě zadíval na svého společníka, pak potřásl zklamaně hlavou. „Možná kdyby byl o pár let mladší…“

Bylo jeho jediným štěstím, že nevěnoval pozornost rozpoložení svého sluhy. Zdá se, že tenhle stříbrný má hranice, které nehodlá pro úspěch ve Hře překročit, zachichotala se Lýdie, když viděla vražedný pohled, kterým Albert nenasytného pána počastoval.

„Škoda,“ pronesla pocítěně à la Světlana. „I nevinné dívky jako já mohou mít nemravné představy. Ovšem, slyšela jsem,“ dodala nabádavě, „že pravý gurmán musí ochutnat vše, co svět nabízí. Kam se podělo vaše zaujetí přírodovědce, ctěný pane?“

Albert opět sáhl po svém kordíku: „Ty!“

Lýdie vyděšeně odskočila.

„Pane komorníku, zdá se mi, že jste mužem jedné slabiky. Váš urputný výraz mne děsí. Chcete snad zaútočit? Bude to chlapský zápas,“ ušklíbla se, „nebo pranice mezi námi holkami?“

Jako kočka se nahrbila a předstírala, že má místo prstů drápky.

„Vím, o co se snažíš,“ řekl Albert chladně. „Snažíš se mne vyprovokovat. Divil jsem se, co jedna z nás dělá mezi špinavými zálesáky, ale teď už chápu. Jak řekl ten tvůj zakrslík: Vrány sedají na jedné větvi.“

Jedna z nás? Společnost komorníků a komorných? Nebo společenství nájemných zabijáků?

Zatímco Lýdie uvažovala, nač Albert naráží, Lištička zůstala povzneseně netečná a neobtěžovala se projevit. Zjevně nepovažovala Alberta za rovného v žádném směru.

„Ukončeme to,“ pokračoval Albert a jemně pobídl Zlatohlávka. „Je na čase, ctěný pane, abyste si odpočinul. Vzpomeňte si, že jste dnešní noc strávil pod širým nebem. Vaší citlivé pleti může slunce ublížit.“

„Pravda, pravda,“ pokýval hlavou Zlatohlávek. Když procházel kolem Lýdie, sklonil se k jejímu hrdlu a labužnicky nasál vzduch nozdrami: „Odpusťte mi, roztomilá slečno,“ řekl bez kouska studu, „ale pachu vašeho samičího pižma samec mého formátu nedokáže odolat. Ocenil bych, kdybyste mi věnovala přízeň. Nepotkal jsem takovou jako vy, ženu s vůní úrodného pole.“

Samičí pižmo?

Lýdie, která s úlevou dýchala pronikavou voňavku tisíckrát příjemnější než zápach, který se linul z jejích šatů, si neděla iluze o původu svého samičího pižma, ale Zlatohlávkovo zaujetí chtě nechtě obdivovala.

„Nemusíte se bát, ctěný pane,“ odpověděla nevinně. „V buňce, kam se chystáte nastěhovat, je dáma, která vaším naturalistickým sklonům bude vyhovovat. O její plodnosti není pohyb.“

„Ohó!“

„Sem netušil, že Jolana je ňáká plodná,“ zamumlal Raťafák k Veliteli. „Stalo se něco, vo čem nevím? Já v tom teda prsty nemám. Stejně sem zklamanej. Myslel sem, že je Lištička zvládne. Takhle se budeme muset stěhovat.“

„Co se dá dělat!“ pokrčil Velitel rameny. „Alespoň se pokusila.“

„Já bych nedělal ukvapené závěry,“ poznamenal Rudolf, který se spokojil s rolí tichého přihlížejícího. Sotto vocce dodal: „Mám z téhle Lištičky husí kůži. Prozradíš mi, kamaráde, kde jste k ní přišli?“

Ale než stačil Velitel odpovědět, Zlatohlávek vstoupil do dveří malé chatky. Pak se ozval vysoce položený výkřik. Byl to kolísavý neobvyklý zvuk, který stoupal a klesal jako požární siréna.

„Dycky sem tvrdil, že je Jolana je vzácný kotě,“ pokýval Raťafák rozšafně hlavou. „Ten volezlej čuňák je nadšením bez sebe. Zmermomocní holku na smrtelný posteli. Skutečnej dobyvatel dámských postelí!“ přidal s kapkou obdivu.

„Ctěný pane? Dovolíte?“

Albert, který znal svého pána lépe, věděl okamžitě, že Zlatohlávek neprojevuje potěšení nad tím, co našel uvnitř. Protlačil se kolem něj, aby vzápětí vyskočil ze dveří, aniž by věnoval ubohému zaměstnavateli jedinou myšlenku.

„Mrkavec!“ zakřičel z bezpečné vzdálenosti. „Je to mrkavec! Běžte odtamtud pryč, ctěný pane! Rychle!“

Ale Zlatohlávek zamrzl na místě a jediné, na co se zmohl, byl sténavý nářek.

„Po-pomoc!“

„Zdá se, že tahle samička nevyhovuje vašemu vytříbenému gustu,“ poznamenala Lýdie, když vyděšený Zlatohlávek konečně uskočil zpět. „Nechápu proč? Podle mého odhadu by měla naklást tisíce vajíček. Samotný proces by vás jako přírodovědce měl zaujmout.“

„Ty!“

Zlatohlávek na ni nepřátelsky zíral a lapal po dechu.

„Také mne zaujal,“ odsekl pak. „Jsem velice zklamaný! Zraněný ve svých nejlepších úmyslech! Bylo zapotřebí zacházet tak daleko? Nemohli jsme se domluvit jako slušní lidé?“

Slušní lidé?

Lýdie málem nevěřícně spráskla ruce. Ten chlap je ztělesnění bezostyšnosti!

„Byla bych se ráda domluvila po dobrém,“ podotkla klidně, „ale přišlo mi, že neposloucháte. Proto zopakuji ještě jednou: žádné naše další obytné buňky nejsou k mání. Pokud chcete uspět u zálesáků, můžete zkusit Bažanty.“

Rudolf se zašklebil, ale přesto neprotestoval. „Ctěný pane Zlatohlávku, nezaručím vám chatku s vůní ženy, ale spát pod širým nebem nebudete.“

„Děkuji, pane Rudolfe. A pokud jde o slečnu Lištičku,“ Zlatohlávek se otočil na svého sluhu, který stále udržoval bezpečnou vzdálenost. „Alfréde, zapamatuj si tu ženu. Chci, aby nesla veškeré následky.“

„Rozumím, ctěný pane.“

Jak si dělat nepřátele a nepůsobit na lidi, pomyslela si Lýdie pobaveně. Zaznamenala, že Zlatohlávek se uchýlil k obecným hrozbám, které možná zněly zlověstně, ale neměly hmatatelný základ.

Zapamatuj si… Veškeré následky…

V každém případě i ona si hodlala Alfréda zapamatovat. Nejen proto, že mohl být Hráčem, ale proto, že mohl být stříbrným.

Nyní je důležité, abych se podobně neprozradila i já. Zoufale si přála, aby se vynořila Lištička a přejala vládu nad jejich tělem. Nebylo snadné se pro ni chovat jako zdejší domorodec.

Svým způsobem, uvědomila si, není na škodu, že Medard nemá nad baronem kontrolu. Příliš dominantní Hráč tu vynikne jako bolavý palec.

Ale Lištička se neobtěžovala se přihlásit o slovo.

Proto se Lýdie ladně uklonila a ustrašeně zašvitořila: „V žádném případě jsem vás nechtěla urazit, ctěný pane. Zastupuji pouze zájmy ctěného pana Záviše, jak mi moje skromné schopnosti dovolí. Prosím, nezlobte se na mne.“

„Ano, ctěný pane,“ přidal se uctivě Velitel, který se marně snažil donutit Raťafáka, aby ho v pokorné póze napodobil. „Kdybychom se nemuseli starat o naše raněné, nikdy bychom nedovolili…“

„Nedovolili? To má být vtip? Málem jsem umřel hrůzou!“

„Ale neumřel ste, ne,“ podotkl Raťafák. „Nás vostatní ste královsky pobavil.“

Lýdie věnovala starému zálesákovi vražedný pohled.

„Odpusťte mu, ctěný pane,“ zamumlala. „Chápejte, dlouhá samota a nedostatek mozkové hmoty z něho udělaly samorosta.“

„Jo,“ kývl Raťafák. „Sem dočista pitomej. Vůbec mně nemusíte brát vážně. Skoro bych řek, že se na sebe…“

Velitel mu dupl na nohu, než stačil dokončit své podobáme, a Lýdie se zase půvabně uklonila.

Naštěstí k nectnostem pana Zlatohlávka nepatřila zarputilá nevraživost, takže pár hezkých slovíček a lichotek, servírovaných mu po zednických lžících Rudolfem, Velitelem a Lýdií mu brzy zvedlo náladu a on se pustil do nová várky nemravných návrhů, které Lýdie odmítala tak, aby neurazila jeho ješitnost.

Po očku přitom sledovala Alberta jako svého hlavního diváka, ale toho buď nenapadlo, že by Lýdie mohla být Hráčem - nebo byl vynikajícím hercem, protože se ukázkově nudil.

Zdá se, že nebere Hru dostatečně vážně, pomyslela si Lýdie. Ale proč my ano? Proč se tolik snažíme? Místy měla dokonce dojem, že Hra samotná je důležitější než skutečnost.

Náhle bylo po všem.

„A jsou v trapu,“ prohlásil Velitel a spokojeně doprovázel odcházející skupinu pohledem. Pak otevřel dveře a zvědavě se sklonil nad nehybnou samičkou. „Koho by napadlo, že je vyděsí mrtvý mrkavec.“

„Kdo říká, že je mrtvý? Být tebou, tak se jí nedotýkám,“ podotkla Lýdie. „Mohla by být drobet nerudná.“

Zatímco on vyděšeně uskočil stranou, ona (nebo ještě lépe Lištička) si klekla na prahu obytné buňky, aby pozorovala proces kladení vajíček.

V té době už svědomitá matka obalila připravený rudý kámen do bílého kokonu. Její obrovské černé oči s charakteristickými víčky, díky kterým dostal pavouk své jméno, se vyboulily, jak pavoučice usilovně vytláčela jedno poloprůhledné vajíčko za druhým. Klepítka chelicery se nervózně rozevírala, zatímco makadla pedipalpus jemně vibrovala.

„Je k pomilování,“zasněně pronesla Lištička. „Budu potřebovat nějakou nádobu, Veliteli. Bylo by nemístné, kdybych ji zase umrtvila. Matka by měla zůstat se svými dětmi. Chceš se také podívat? Nebo ty, Němý? Raťafáku?“

Ale žádný z přítomných zálesáků nesdílel její zaujetí pro anatomii členovců.

Footnotes

Ale no tak, dámy!

Bojí se revoluce, ale nepřestávají v ni doufat. Naděje na změnu je drží při životě. — Míjena Adlofová

Záviš vyšel z bran odpočívadla, doprovázený zdejším kapitánem a baronem z Mechového kopce - ten druhý vzdoroval Medardovu našeptávání, že má co do činění se starým známým, a nevěřícně si Záviše měřil.

„Buďte opatrný, ctěný pane,“ řekl kapitán a nabídl ruku, aby se rozloučil. Záviš pozdrav opětoval. Všiml si, že kapitán nejeví žádné známky rozpaků, když se má dotknout cizího člověka. Tenhle člověk o VIUR nikdy neslyšel.

„Děkuji,“ odpověděl Záviš krátce a rozpřáhl paže, aby mohl obejmout barona z Mechového kopce. Když ten rozpačitě objetí vracel, Záviš hlasitě poznamenal. „Medarde, můj drahý příteli, postarej se o Lištičku a mé lidi.“

Tolik by mělo stačit, pomyslel si, aby Velitel, Němý a spol měli nějakou ochranu.

Bylo více než jisté, že zálesáci či vesničané se netěšili velké úctě. Kromě nich se ve zdech odpočívadla objevovali lépe oblečení cestovatelé, kteří dávali najevo, že nehodlají snášet jakékoliv nepohodlí.

„Spolehni se, ehm, starý příteli,“ zamumlal baron. „Až se vrátíš, musíme zavzpomínat na naše… na ty doby, kdy jsme… Vždyť víš!“

Obrovský muž se vzpíral Medardově nátlaku s pozoruhodnou silou vůle. Záviš si dával záležet, aby se k němu choval jako ke ztracenému příbuznému a ignoroval veškeré nevyřčené otázky: „Kdo jsi?“ a „Odkud se známe?“.

„Ano, to byly časy,“ kývl Záviš hlavou se zasněným úsměvem. Pokud něco uměl, pak předstírat, že je někým, kým nebyl.

„Pak se tedy modleme za šťastná shledání,“ přidal se kapitán, který nevnímal napětí mezi svými společníky. „Buďte opatrný, ctěný pane.“

„Samozřejmě. Mí malí kamarádi už jsou tady. Dají na mne pozor.“

Nad hlavou jim prolétl jeden z hlídkujících kulíšků a varovně zahoukal.

Záviš si ptáka nevšímal a vydal se přes cestu ke kraji lesa, odkud se ozývalo rozhořčené troubení. Podrážděný lesapán se postupně uklidňoval; proto bylo čím dál těžší rozeznat, kterým směrem míří.

Kapitánovi vojáci mu ovšem naslouchali celou noc a přísahali, že monstrum se přibližuje.

Sotva se Záviš schoval pod zelené listy, ještěrovi se ulevilo. Zvíře v jeho hlavě společnost lidí netěšila, ale projevovalo dost inteligence, aby ustupovalo posledním zbytkům lidské příčetnosti.

Pokud se Gabriela synchronizovala se svým alter egem, uvažoval Záviš, zatímco běžel mezi stromy, pak v mém případě podobný proces probíhá mezi ještěrem a původním majitelem tohoto těla.

A také mnou, přiznal poctivě. Nemohl si nevšimnout, že ho zvíře ovládá.

Aniž by o tom přemýšlel, instinktivně se vyhýbal oblastem lesa, kde věděl, že mu hrozí nebezpečí. Čas od času se sklonil pro rostlinu, o které netušil nic jiného, než že by ji rád žvýkal. Také čenichal u kořenů stromů a rozeznával, co tu prošlo za lesní tvory.

Vypadám směšně, napadlo ho, když se neudržel a vyšplhal na strom, aby vybral tři malá vejce, které rychle naházel do úst a spolykal, „ale zdá se, že mé chování kulíšky uklidňuje.*

Všetečné sovičky o něj ztratily zájem, sotva ho přestali doprovázet jiní lidé.

Dokáží snad rozeznat, že mé tělo ovládá zvíře? Štěstí, že se nikdo další nepřihlásil. Jinak bych si koledoval o malér.

Zpáteční cestu na odpočívadlo, při které ztratil polovinu zálesáků, považoval za své selhání. Ne proto, že by mu zálesáci přirostli k srdci, ale proto, že ti muži byli naivní natolik, aby mu důvěřovali.

Vzbudit důvěru a pak ji využít, pomyslel si. Ať už ve skutečném světě či ve Hře, to je můj modus operandi, můj rukopis. Takto plýtvám tvárným materiálem.

Vzpomněl si na ředitelku sirotčince. „Každý jedinec věří těm, kteří se k němu chovají laskavě.“

Ona se k němu samozřejmě laskavě nechovala. Jako věčnou připomínku mu nechala kůži plnou jizev. Proto ho nyní dráždilo, když Gabriela Márová, mladší kopie té zatracené ženské, se na jeho jizvy dívala s odporem.

Ponořený do vzpomínek nezaznamenal, že se ještěr odchyluje z nastoleného kurzu a běží po své ose, zaujatý lákavým pachem.

Náhle se stromy ztratily a on vpadl na lesní mýtinu. Zde narazil na čtyři varany, dva samce a dvě samice, kteří se nacházeli uprostřed syčivé diskuze. Lépe řečeno, samice se lhostejně vyhřívaly na slunci, zatímco dva hnědozelení ještěři na sebe prskali a navzájem se zastrašovali tím, že se stavěli na zadní a pouštěli z tlamy výboje modrého světla.

„Bitva o harém?“

Závišův ještěr lačně hleděl na obě dámy a zřejmě obě shledával podle svého gusta, protože Záviš ucítil šimravé vzrušení.

„Tak to prr, hochu,“ napomenul se. „Co se týče vkusu, asi se shodneme, že se neshodneme.“

Samice Závišovy předsudky nesdílely a se zájmem se na nového příchozí zahleděly. Stejně jako kulíšci, ani oni v něm neviděly cizí živočišný druh, což bylo samo o sobě dost překvapující.

Jedna otevřela tlamu a vydala vábivý zvuk, který Závišovi zněl jako dětský nářek. Pak uslyšel sám sebe, jak ji odpovídá a proklel své vzrušené druhé já. Iluze, že má ještěra pod kontrolou, brala za své. Jak sílilo varanovo nutkání, Záviš ztrácel půdu pod nohami.

Nebyl to nepříjemný pocit, právě naopak.

O to ale hůř!

Stříbrní, kteří neváhali brát hormonální přípravky, aby se chemicky vykastrovali, dobře znali přísloví, že odříkaného největší kus.

Na rozdíl od Lýdie, Záviš se hormonům asexuality vyhýbal, ale i jemu hrozilo, že podlehne varanímu třeštění.

Mít mladé a neopotřebované tělo má své stinné stránky.

Naštěstí či naneštěstí pro něj, oba samci, do této chvíle zakleslí v sobě, příchod rivala v lásce nekvitovali s potěšením. S pozoruhodně pragmatickým přístupem se rozhodli pro dočasné příměří a postupovali proti vetřelci společně, bok po boku.

„Asi mi neuvěříte, že vážně nemám zájem,“ povzdechl si Záviš.

Když jeden samec posměšně zasyčel a samice se rozhořčeně zvedly ze země, napadlo ho, že ta zvířata musí rozumět lidské řeči.

„Hádám, že jste měli hody,“ navrhl. „Kolik jste stačili sežrat lidských paměťových krystalů, co? Nemáte s kulíšky dohodu, že vám patří jen rudé kameny?“

Chytřejší samec roztáhl tlamu do něčeho, co připomínalo vychytralý škleb.

„Co oči nevidí, to srdce nebolí, že?“

Ale tohle bylo příliš složité, aby ho ještěr správně pochopil.

„Možná bychom se mohli dohodnout po dobrém,“ navrhl Záviš. Ne proto, že by věřil v úspěch mezidruhové diplomacie, ale proto, aby změřil inteligenci protistrany.

Pokud je Raťafákova teorie správná, pak žraním paměťových krystalů se zvířata mění v monstra, to jest v tvory, kteří jsou schopní in promptu evoluce.

Alespoň tolik se domnívaly Gabriela se Světlanou. Obě dvě samozřejmě považovaly pojem in promtu evoluci za pohádkový koncept. Podle nich by to znamenalo přepisování DNA za pochodu, což by ve skutečném světě měněný organismus pravděpodobně zabilo.

„Pokud by ovšem neexistovaly kontrolní mechanismy, které by bránily katastrofálním důsledkům,“ navrhovala Světlana nejistě.

I když se obě studentky shodovaly, že jde o nesmysl, Záviš se rozhodl, že bude s jejich teorií pracovat. Ne proto, že on sám se vlivem paměťového krystalu proměnil, ale proto, že korporace ve skutečném světě o Hru tolik stály.

Zlatí vždy věří na vědecky podložený kámen mudrců, napadlo ho s kapkou škodolibé nechuti. Chtějí žít déle a déle.

Experimenty na lidech, klonování či vraždění sirotků na orgány - v privilegovaných světě občanů první kategorie neexistovala tabu.

V zásadě nezáleželo, zda je Hra způsob, jak dosáhnout genetické dokonalosti, stačil pouhý takový příslib, aby se zlatí zmobilizovali. Omládnout a žít věčně, proto se ty vykopávky nebudou štítit ničeho!

„Svinská Vita Aeterna,“ odplivl si nahlas. Byl si jistý, že organizace, kterou údajně pomáhal vykořenit, se nikam neztratila. Pouze ustoupila do pozadí a číhá na novou příležitost.

Proti zlatým byli i krvelační varani mírumilovnými beránky.

„Nemusíme spolu bojovat,“ řekl Záviš váhajícím samcům. „Vy víte, kdo jsem, že ano?“

Aby doložil svá slova, vytáhl šedý krystal, který získal po zabití obřího ještěřího mutanta. Čtyři varani předmět vzrušeně pozorovali, samci s hladovým až lidsky chamtivým výrazem, zatímco samice Závišovi kvílivě lichotily.

„Co povíte, bratři,“ ušklíbl se Záviš s pocitem, že má navrch. „Já v klidu odejdu a vy dva se podělíte o své dámy. Každý svoji vyvolenou. Někteří tvrdí, že monogamie má svoje kouzlo.“

Zdálo se ale, že inteligenci varanů buď přecenil nebo naopak podcenil. Mutantův paměťový krystal přebil i karnální choutky a ještěři se k němu stahovali s otevřenými tlamami a modrým světlem mezi zuby. Dokonce i samice opustily své vyhřívání a vyčkávavě se plazily za ocasy svých ctitelů.

„Nebuďte hlupáci,“ domlouval jim Záviš a ukázal tesák, ve kterém hořel vnitřní plamen. „Jestliže jsem zabil velkého, zabiju i malé.“

Snažil se hovořit co nejjednodušeji a jeho slova měla zamýšlený účinek. Ještěři zaváhali, nerozhodnutí, zda riskovat nebo se spokojit s menším ziskem.

Dokáží si spočítat, že mají přesilu? Budou umět spolupracovat?

„Chcete poradit?“ zeptal se náhle.

Když se na něho zmateně podívali, dodal: „Rozumíte slovům jako radit, rada nebo doporučení?“

Větší ze samic zavrtěla hlavou a i druhá si ho přemýšlivě změřila. Výraz samců se nezměnil.

„Nechci se vás dotknout, bratři,“ poznamenal Záviš, „ale zdá se, že vaše dámy jsou ty bystřejší. Ať už je váš světonázor jakýkoliv, emancipace neznamená, že vy sami musíte zblbnout.“

Tentokrát se nedočkal žádné odezvy. Jak se dalo čekat, pomyslel si. Možná neumí ocenit vtip. A co takhle trocha matematiky?

Zvedl čtyři prsty a významně pronesl. „Čtyři jsou větší než jedna. Chápete? Já jeden, vy čtyři.“

Připadám si jako dospělý, který radí dětem, jak ho lépe porazit.

Když pochopili, že mají číselnou převahu, samci zaútočili s obnovenou sebedůvěrou. Záviš, který se nikdy nemínil bít o přízeň sličných dam, se chystal uskočit a zmizet mezi stromy, když se stalo něco nečekaného.

Velká samice popadla ocas samce před sebou a škubla s ním zpět. Druhá samice reagovala pomaleji, ale s o to větší zuřivostí. Vyšplhala se na záda svého nápadníka a s vervou se mu zakousla do masivní šíje.

„Ale no tak, dámy,“ zabručel Záviš, který se připravoval ztratit jako pára nad hrncem. Nyní, když mu ještěřice naznačily, že hodlají nastoupit v jeho dresu, zaváhal.

„Proradné jako srdce každé ženy,“ poznamenal a rychlým bodnutím ukončil život prvního samce. Ten umřel se zrazeným výrazem, jako by stále nemohl uvěřit, komu dala jeho vyvolená přednost.

Druhý samec se pokusil vyškubnout ocas a utéct do blízkého křoví, ale výboj modrého světla ze Závišovy levé ruky ho zabrzdil.

Varan byl z velké části imunní proti své vlastní zbrani, ale i krátký okamžik stačil, aby ho vedlejší samice dostihla a přidržela jako vepře na porážku.

Když zrazený ještěr pochopil, že nemá kam uniknout, zazmítal se a pokusil se ji kousnout do nohy. Ale v té chvíli už umíral a proměňoval se v pozůstalost.

„A co teď s vámi?“

Když se Záviš narovnal, neměřil si své nové stoupenkyně s vděčným výrazem, právě naopak. Proč zradili svůj druh?

Obě samice ho považovaly za perspektivnějšího kandidáta. Byl schopnější, měl zásobu rudých kamenů a paměťových krystalů, zabil varaního mutanta - ale to nic neměnilo na tom, že lidská morálka by jejich rozhodnutí považovala za příliš přímočaré. Každá ženská by si na jejich místě hledala výmluvy a omluvy, napadlo ho rozhořčeně. Pak se užasle zarazil. Která část mého já se tady rozčiluje? Ještěr? Sotva. Já jako Záviš? Pochybuji.

Možným vysvětlením zůstávalo, že původní majitel těla stále ještě přetrvává v hlubokém povědomí, ne zcela vymazaný ještěrovou přítomností.

Vysloveně slušný hoch, komentoval Záviš a vzpomněl si Snížkovo tvrzení, že postavy ve Hře si vybírají své protikusy. Proč by chtěl být někdo jako já?

Sehnul se a opatrně sebral paměťové krystaly, které pro něj měly cenu - pokud by je ovšem uměl nahrát do datadisků.

„Prosím, poslužte si,“ pokynul pak svým nápadnicím, zvědavý, co bude dál.

Obě samice hladově pozorovaly rudé kameny a hrdelními zvuky se varovaly. Větší z nich měla zálusk na oba dva a chtěla menší vytlačit.

Záviš ji odkopl stranou.

„Žádné extra buřty,“ napomenul ji. „Pokud si máme rozumět, budete se muset naučit spolupracovat.“

Samice něžné připomenutí neocenila a rafla po kožené botě.

„Naše manželské štěstí nebude trvat dlouho, má drahá,“ poznamenal Záviš a nechal do tesáku proudit vnitřní plamen. V té chvíli samice zkrotla, přikrčila se a naříkavě se omlouvala.

Náhle se ozvalo táhlé troubení lesapána.

„Jako na zavolanou,“ oddechl si Záviš a rázně zasalutoval. „Těšilo mne - a sbohem.“

Aniž by hodlal se zdržovat důvěrným rozhovorem, rozběhl se směrem, kde tušil nebezpečí - a také záchranu před studenokrevnou vášní. Nebudou tak hloupé, aby mne sledovaly, že ne?

Ale jeho mužné kouzlo se ukázalo příliš silné, než aby mu rozvášněné fanynky odolaly. Jako dva zelené tanky se hnaly v jeho stopách a pak kvílivě volaly, když nestačily jeho tempu.

„Ale no tak,“ povzdechl si a počkal na ně. Nejen proto, že ještěr naléhal, ale i proto, že les Roztomilých kulíšků bylo zrádné místo. Mít u sebe dvě pomocnice, jakkoliv málo podle jeho vkusu, mohlo znamenat rozdíl mezi životem a smrtí - pokud by ovšem ty dvě neusoudily, že je lépe se ho zbavit a rozdělit si kořist.

Kam se poděla má lstivá nátura? napomenul se. Jsem poprvé v roli cynického svůdce. Proč ne! Omotám si ty dvě kolem prstu.

Malá víla by poznamenala, že Lýdie Krajcarová byla jeho první obětí coby sňatkového podvodníka, ale Lýdie k jeho osobě nechovala tak nápadně vřelé city.

Sotva ho obě ještěřice dohnaly, zamilovaně se mu třely o nohy a vyčítavě bublaly. Protože každá okupovala jednu nohu, Záviš řekl: „Budu vám říkat Levá a Pravá. Souhlasíte?“

Footnotes

Nebo se otevírají brány pekel

V době, kdy Lištička vyřídila záležitost s ňuchavým přírodovědcem Zlatohlávkem a obdivovala proces kladení vajíček mrkavce, Záviš a jeho entourage se probíjeli nepřátelským územím.

Název lesa Roztomilých kulíšků navozoval dojem prosluněného místa, téměř pohádkové pohody, zatímco ve skutečnosti šlo o oblast zamořenou útočnou havětí - šlo bez nadsázky pekelnou noru, jak si Záviš několikrát rozjařeně pomyslel, když se se bránil smečce psovců, kteří mu ohryzávali kotníky.

Od jedovatých stonožek dlouhých jako ruka, přes zákeřné mrkavce, bahenní lilie, štěkající psovce, a další tvory a rostliny, které ani neuměl pojmenovat a kteří se množili (a hlavně umírali) ve věčné honbě za rudými kameny.

Skutečnost, že zálesáci zde přežívali bez pomoci psychoaktivních předmětů, vyzbrojení pouhými luky a noži, v něm vzbuzovala upřímný obdiv.

Také lépe chápal, proč by jen šílenec zde použil střelné zbraně. Hluk výstřelu by přilákal nevítanou pozornost tolika monster, že by kterémukoliv střelci brzy došly náboje.

„Vaše odměna, dámy,“ řekl, když se poslední z psovců proměnil v minerální pozůstalost. Levá a Pravá zhltaly rudé kameny a pohrdavě si nevšímaly paměťových krystalů. Nebylo to tak, že by o tyto neměly vůbec zájem, pouze se zdálo, že informace psovců je pod jejich úroveň.

„Nejsme nějaké vybíravé?“ poznamenal Záviš.

Aby si ověřil svou domněnku, vytáhl z mnohorozměrného prostoru paměťové krystaly, které zůstaly po mrtvých zálesácích. Ty byly větší a členitější než krystaly psovců.

Obě samice se na ně zaujatě zahleděly.

„Chcete?“

Pokud mluvil v jednoduchých větách, Pravá a Levá mu velice dobře rozuměly. Opačně jejich komunikace neprobíhala. Jazyk varanů, pokud vůbec existoval, se omezoval na vyjádření prostých skutečností jako strach, lov a kořist.

Obě samice zakývaly hlavou. Šlo o lidské gesto, které nebylo součástí varanní řeči těla, ale obě dvě ho používaly, jak se Závišovi zdálo, na intuitivní úrovni.

Probouzí se v nich lidské inteligence? A chci vůbec, aby byly chytřejší?

Jejich mlčenlivá dravá přítomnost mu v zásadě vyhovovalo.

„Doufám, že si nezvyknete příliš žvanit,“ vzdychl si a každé přidělil jeden paměťový krystal. Pokud ale čekal zázračnou proměnu, ta nenastala.

A k čemu mělo dojít? Doufal jsem, že si vypěstuji dvě zelené princezny?

Pravá, samice s robustní stavbou těla, podlouhlou hlavou a křížem šupin nad čelem, mu pouze vděčně olízla prsty, zatímco menší Levá, méně mazlivá, zato bystřejší, se ostražitě krčila, zaujatá něčím, co přicházelo ze stínu blízkého skalního převisu.

„Co se děje?“

Levá zafuněla, což v její mluvě znamenalo přibližně: „Nevím, ale připravte se utíkat.“

Varani sice patřili na vrchol zdejšího potravinového řetězce, ale i jim hrozila nesčetná nebezpečí, často od vlastního druhu - kanibalismus byl zde normou, nikoliv výjimkou z pravidla.

„Chápu.“

Záviš ucítil, jak se mu tvoří husí kůže a pod kůží se mu rozlévá nepříjemný pocit strachu. Byl to iracionální děs, podobný dětské hrůze z noci nad postelí. Pokoušely se o něj závratě, v uších mu zalehlo a srdce mu divoce bilo.

„Infrazvuk?“

Protože promluvil nahlas, jeho společnice se na něho nechápavě podívaly.

„Infrazvuk,“ vysvětlil, „zvuk, který lidské uši neslyší, ale má fyziologické účinky. Fyziologické znamená, že působí na tělo.“

Levá zavrtěla hlavou, jak se ho marně snažila pochopit.

„Prostě druh kouzla,“ zamumlal nepřítomně. „Možná zemětřesení - nebo se otevírají brány pekel.“

Pokusil se přiložit ucho k zemi, ale neslyšel nic, co by jev přirozeně vysvětlilo.

Utíkat nebo zůstat?

Ještěr v jeho hlavě naléhal, aby se obrátil na patě a zmizel, dokud je čas - ale lidská zvědavost ho držela na místě. Abych neskončil jako ti hlupáci, co natáčí tsunami tak dlouho, až je smetou vlny, pomyslel si.

Byl by i utekl, ale měl potíže se hnout. Podobně na něho působila přítomnost megamamuta, když se přerostlé zvíře objevilo u ztroskotané létající lodě. Stále měl v živé paměti, jak se potáceli a plazili, téměř neschopní zvednout se na nohy.

Na nervovou soustavu samic dopadl záhadný jev jako ochromující úder. Od hlavy až k ocasu se chvěly jako osika, paralyzované po konečky drápů.

Záviš se ztěžka dobelhal k Levé a pokusil se ji odtáhnout stranou, ale bylo to jako vláčet betonovou sochu - tak ztuhlé byly její svaly.

„Jak by se vám zamlouvala role obětovaných pěšáků?“ zeptal se. „Vy rozhodně nejste nevěsty, které muž přenese přes práh domu. Dívčí síla vám nic neříká?“

Ve skále se objevil žlutý zářící bod, který se rozšířil do vertikálně posazené elipsy s hořícími okraji. Jako záclona, kterou odhrnula neviditelná ruka, se okraje elipsy přetáhly před tvrdou skálu a odhalily černočernou díru.

Panenko skákavá, pomyslel si Záviš, sci-fi portál jako ze žurnálu! Zrovna, když jsem měl dojem, že Hra dává smysl!

Z černého otvoru vyšly dvě postavy, které vlekly mohutný, drahokamy zdobený trůn. Muž i žena byli oblečení do luxusních šatů, okázale nevhodných do zdejší divočiny. Oba nosili masku, která zakrývala horních část jejich obličejů, ale i z toho mála, co Záviš viděl, usoudil, že jde o neobyčejně pohledné exempláře.

Nemohl si pomoct, aby nezíral na rty té ženy, které mu nápadně připomínaly umělou růžovou dokonalost plastových barbín. Zdálo se, že ty plné rty jsou sevřeny s jakousi urputnou nespokojeností.

Rty muže se naopak lehce usmívaly, jakoby pobavené decentním vtipem. V každém případě mu ani jeden z příchozích nevěnoval pozornost, oba byli zaujatí přípravou trůnu - připomínali tak královskou rodinku, která si do podzámecké zahrady vyrazila na piknik, trůn jako součást povinné výbavy vedle ubrousků a stříbrných příborů.

Když bylo všechno podle jejich gusta, včetně červeného koberce, který vedl od portálu až k panovnickému posedu, muž i žena si klekli do trávy vedle jimi vytvořené cesty a se sklopenými hlavami vyčkávali, stále aniž by pronesli jediné slovo.

Nečekáte, až se posadím, že ne?

Záviš byl dost chytrý, aby své nepravděpodobné podezření neřekl nahlas, ale jak se čekání prodlužovalo, počáteční úžas nahrazoval netrpělivý neklid. Minuty ubíhaly, aniž by se cokoliv přihodilo. Dokonce i Pravá a Levá se vzpamatovaly a nyní dychtivě zíraly na maskovanou ženu.

„Jsou domorodé kmeny, které věří, že snědením srdce svých nepřátel získají jejich sílu,“ zamumlal, když zahlédl ještěří oči upřené ta ty dokonalé rty, a položil jim dlaň na vzrušenou hlavu. „Vy nejspíš doufáte, že získáte tyhle famózní pysky, když slupnete její paměťový krystal, není-liž pravda?“

I když promluvil polohlasem, maskovaná žena ztuhla, zatímco její společník roztáhl koutky do nového pobaveného úsměvu.

„Vím, že mne slyšíte,“ pokračoval Záviš směrem k nim. „Nechci kazit vaši prosluněnou náladu, ale tohle není místo, kde si můžete dovolit hrát si Ó, přijď, můj pane! Doporučuji základní opatrnost nebo vás nějaký mrkavec kousne do zadku.“

Opět se nedočkal odpovědi, proto pokrčil rameny. „V tom případě se loučím. Předpokládám, že vaše dvorní shromáždění nepočítá s mou maličkostí.“

Když sklidil, řečeno s Jakubem Lízalem, pouze třeskuté ticho, hlasitě si vzdychl a otočil se na podpatku.

„Sbohem.“

Ale přesto neodešel. Připadal si jako dítě, které vyhrožuje rodičům, že odejde z domu a na prahu desetkrát opakuje „Tak já tedy jdu!“ v marné naději, že ho zavolají nazpátek.

Náhle z portálu vystoupila další postava.

„Mohlo mne napadnout, že chlap by si pospíšil,“ ušklíbl se Záviš.

„Buď zticha, hlupáku,“ zasyčela maskovaná žena a i její partner se na něj nesouhlasně zamračil.

„Hlupáku? Konečně teplé lidské slovo!“

Ale i Záviš sám měl dojem, že přestřelil. Když mu Světlana líčila účinek medicínské berle, posvátný rauš, který vzbuzoval v okolí nevysvětlitelné náboženské zanícení, připisoval to zvýšené citlivosti dívky, která ještě nestačila dospět do řádné otrlosti.

Nyní se o něj pokoušela nevysvětlitelná bázeň, která ho málem přinutila, aby padl na kolena. Kupodivu, na Pravou a Levou nová příchozí nijak nepůsobila; zdálo se, že ji nevnímají.

S pocitem nepatřičnosti, Záviš zůstal strnulý a nutil se, aby z ní nespustil oči. Proto zaznamenal, že se její nohy snad nedotýkají země, takže měl podezření, že jde o hologram nebo jiný druh světelné projekce.

Když ale žena došla k trůnu, uchopila ho naprosto hmotným způsobem a posadila se do něj velice uvěřitelně, ovšem také velice majestátně.

„Jsem ohromen, vaše veličenstvo,“ zamumlal. „Ovšem, ta podoba!“

Nemohl než nemyslet na Snížka. Ne snad, že by našel výraznou podobu mezi křížencem východního esoterismu a západní dekadence a vysokou ženou, která nyní seděla na trůně, strnulá jako robot.

Ale jistým způsobem se zdálo, že ta dáma se stala předobrazem pro Snížkovu neorganickou metamorfózu. Stejně jako u Snížka, všechno na ní bylo bílé: vlasy, obočí, řasy, nehty a i kůže, která by u jiného člověka signalizovala začínající omrzliny. Velké klidné oči měla neznámá tak světlé, že téměř splývaly s bělmem.

Na rozdíl od své nepovedené kopie, tato vznešená ledová bytost si nelibovala ve zbytečném žvanění. Pouze na Záviše chladně hleděla.

S takovými se špatně vyjednává, pomyslel si, když třeskuté ticho pokračovalo. Tuhle hru znám. Kdo mrkne první, prohraje.

Byl si jistý, že kdyby promluvil nebo poklekl, události by se daly do pohybu, protože by jedna strana získala navrch.

Stačí spolknout hrdost a tahle úmorná chvíle skončí. Neříká se nakonec, že moudřejší ustoupí?

Naštěstí pro něj, Pravá buď postrádala potřebnou trpělivost nebo nedokázala potlačit touhu postoupit na žebříčku evoluce, takže se vydala k maskované ženě s nijak neskrývaným úmyslem ji ulovit a sežrat.

„Fuj! Necháš! Fuj!“

Záviš ji okřikl jako neposlušného psa. Pak po ní nedůstojně skočil a hořce litoval, že samice nemá obojek.

„Velice se omlouvám,“ zalapal po dechu, když Pravou táhl zpátky za masivní krk. „Jsem si jistý, že jste si představovali zahájení naší partie jinak, ale jak víte, člověk míní, příroda mění.“

„Ohavné,“ ucedila maskovaná žena. „Copak jsi ztratil poslední zbytky vychování?“

„Pěkně jsi to podělal, starý kamaráde,“ přidal se maskovaný muž.

„Já?“

Stejně jako baron Medard, i Záviš se ocitl v roli člověka, který neví, kde přišel ke svým starým známým. Ti dva se chovají, jako by mne znali. Proč ne! Budu kýmkoli si budete přát.

„Opravdu máš dojem, že jsem to podělal, příteli?“ zeptal se s nádechem důvěrnosti.

„Ta ubohá posedlost,“ ozvala se maskovaná žena, „má dojem, že na nás budou platit laciné triky.“

„S tebou se nebavím,“ odsekl Záviš a v záchvatu náhlé inspirace dodal. „Ty jsi už svoji šanci dostala.“

Když maskovaná žena sebou uraženě cukla, Záviš si pogratuloval. Byť neuměl číst lidské tělo jako Lýdie, nebylo těžké poznat, že ta žena se ztěžka ovládá, aby nevybuchla. Malé popíchnutí by mělo stačit, aby se z jiskry stal plamen.

„Výborně! Myslím, že chápu, proč se stalo, co se stalo,“ podotkl přemýšlivě maskovaný muž. „Tahle posedlost se s tebou párat nebude.“

„Jen zkouší štěstí.“

„Štěstí, má milá?“ ozval se Záviš. „Tvrdí se, že štěstí přeje připraveným. Ty ale připravená nikdy nebudeš,“ dodal významně.

„Jak se opovažuješ?“

„To byla chyba,“ podotkl maskovaný muž, který vše sledoval jako na divadle. „On by jí nikdy neoslovil má milá. Ale jinak dobrý pokus, kamaráde. Co se stalo, je částečně její vina.“

On? Bylo něco mezi námi. Romantická záležitost? Zklamání? S tím můžu pracovat!

„Ty se nepleť do cizích afér,“ obořila se na něj jeho společnice. „Musí ti být jasné, oč se tahle posedlost pokouší. Chce mne vyprovokovat. A ty jí ještě nahráváš.“

„Nemá cenu plakat na rozlitým mlékem. Pokud naše paní nic nenamítá, proč bych měl já?“

„Protože tohle,“ maskovaná žena ukázala na Záviše, „je odpornost. Zvedá se mi z ní žaludek.“

Záviš pocítil něco jako škodolibé potěšení. Za normálních okolností by neměl být emocionálně angažovaný, ale její rozhořčení ho nenechávalo chladným.

Zdá se, že původní majitel mého těla na ni nevzpomíná v dobrém, pomyslel si. Na rozdíl od ostatních Hráčů, jeho původní lidská složka zůstala pouhým stínem, překrytá ještěří přirozeností.

„Co mu vůbec vyčítáš?“ optal se maskovaný muž. „Mně přijde docela schopný. Stojí tady před námi, sám uprostřed divočiny. To by ani on nedokázal.“

„Je to nevědomá posedlost! Hlupák, který neví, co dělá! Drzý až na půdu! Nic hodného obdivu.“

„Opravdu?“ Maskovaný muž se obrátil na Záviše. „Co povíš na svou obhajobu, starý příteli?“

Záviš se jen ušklíbl a zvolil si mlčení. Tolik je jasné, že vy víte, že já nejsem váš starý kamarád, ať už to byl kdokoliv. Kdo tady vodí koho za nos?

„Tak co, ty špíno!“ ozvala se vítězoslavně maskovaná žena. „Došly ti chytré poznámky, co?“

Ani zdaleka, má milá! Proč nezkusit další laciný trik?

Po té co uvolnil svaly, změnil držení těla a mírně se nahrbil, Záviš se stal ztělesněním ublíženého zatrpklého člověka.

„Jak jsi mi to mohla udělat?“ zeptal se hořce. „Po tom všem? Copak jsem neměl právo na víc?“

„Zbytečná námaha,“ odsekla nejistě. „Já vím, že to nejsi ty.“

„Samozřejmě že nejsem,“ Záviš pokračoval smutným ztraceným tónem. „Bude to pro oba jednodušší, když budeme předstírat, že jsem někdo jiný. Prostě mi říkej Ještěre. Co bylo, bylo.“

Když se hrdě napřímil, jako by s ní nechtěl mít nic společného, věděl, že uspěl a že do ní zasadil zrnko pochybností.

„Bravo! Bravo!“ zatleskal maskovaný muž. „Jen jí to dej vyžrat.“

„S tebou jsem také skončil, starý kamaráde,“ obrátil se k němu prudce Záviš. „Zrovna ty mi budeš vyčítat, že já něco podělal! Nebyla to v první řadě tvoje chyba? Neudělal jsem přesně, co se po mně chtělo?“

Maskovaný muž se na něj ohromeně zahleděl.

Všichni neseme svůj náklad špatného svědomí, ušklíbl se Záviš v duchu. Když začneš psa bít, on už budu vědět, co provedl.

Aby jim nedal čas na rozmyšlenou, obrátil se majestátní ženu na trůně. „Pokud budu s někým chtít mluvit, budete to jedině ona.“

„Drzost!“

„Opovážlivost!“

Footnotes

Sežerte se navzájem!

Žena na trůně si vzdychla s nádechem smutku a čiré lítosti.

„A o čem se mnou budete chtít mluvit, vy nectný pane Ještěre?“ zeptala se. „Oba dva víme, že můj služebník se stal pouhým šepotem ve vaší hlavě. A pokud jde o zvíře, které jste zhltnul, obávám se, že bude chvíli trvat, než s ním bude rozumná domluva - pokud vůbec.“

Naklonila se a pokračovala: „Předstíráním, že jste jedním z mých, se daleko nedostanete. Jste možná mistr improvizace, ale žádný z mých služebníků by nezůstal stát v mé přítomnosti, kdyby měl jen špetku vlády nad svým tělem. I když obdivuji vaši duchapřítomnost a protřelost, musím opakovat: Jaké my máme společné téma? O čem spolu můžeme mluvit? A mám vám skutečně říkat Ještěre nebo dáváte přednost svému pravému jménu, vážený pane Velehradský?“

Když si Záviš uvědomil, co právě řekla, zůstal na ni zírat s otevřenou pusou.

Právě jsem prohrál deset nula na body! napadlo ho zděšeně. Nepředstavitelné! Nemyslitelné!

Záviš si nepamatoval, že by měl kdy blíž k naprosté panice. Protože Hra cenzurovala jakýkoliv pokus o zmínce venkovního světa, skutečnost, že tahle ledová královna prolomila tabu, které do teď považoval za nepřekonatelné, napovídala, že se dostal do potíží, na které nebyl připravený.

Zapírat? Dělat hlupáka? Nesmysl!

Když už nevěděl kudy kam, na pomoc mu přispěchala ředitelka sirotčince: „Můj malý Záviši,“ promluvila ze vzpomínek, „když jsi v koncích, hrej o čas.“

„Opravdu nemáme společné téma?“ zeptal se ztuhle. „Při vší úctě, ctěná paní, ale jistě jste se sem nevydala, abyste pořádala snídani v trávě. Fakt, že jste tady, naznačuje, že vy jste přišla za mnou.“

Když hovořil, všiml si, že maskovaná žena si pohoršeně odfrkla, když použil výraz ctěná paní.

Je to málo? zauvažoval. „Jak ji titulovat? Vaše veličenstvo? Vaše ctihodnosti?*

„Přišla jsem vybrat dluh, pane Velehradský.“

Dluh? Dlužil jí něco můj předchůdce?

„Nenaznačovala tady kráska,“ Záviš ukázala na maskovanou ženu, která na něho nepřátelsky zírala, „že nejsem tím, kým jsem býval? Jaký potom dluh?“

„Došlo k událostem, které jsem nečekala,“ přiznala žena na trůnu. „Pokud jde o dluh, stačí, když vrátíte vybavení, které neoprávněně používáte. Pane tajemníku?“

Maskovaný muž vytáhl z kapsy list papíru a přečetl seznam položek: „Jeden mnohorozměrný prsten. Jeden psychoaktivní tesák. Jeden maskovací oblek. Finanční prostředky ve výši deseti zlatých hřiven.“

„Nemyslel sis, že je to tvoje, co?“ ušklíbla se maskovaná žena. „Lehce nabyl, lehce pozbyl. Posedlost odporná jako ty by měla běhat nahá.“

„Klid, koťátko,“ opáčil Záviš. Ani na okamžik nevěřil, že celé to divadlo nastalo proto, aby vrátil pár položek svého vybavení, jakkoliv cenné a vzácné muselo být.

„Ty proklaté zvíře!“

Když maskovaná žena zvýšila hlas, Levá a Pravá se připravily k útoku.

„Klid, koťátko,“ zopakoval Záviš a ušklíbl se. „My všichni se shodneme, že jsi neodolatelná. Alespoň tady mé kamarádky mají dojem, že jsi k sežrání.“

„Ty odporné, hnusné, zvrácené zvíře!“

„Nemusíte ji dráždit, pane Velehradský,“ poznamenala žena na trůnu nevzrušeně. „Nebudu podceňovat vaši inteligenci. Na úplný začátek zmíním, co se stane, jestliže se ztratíte v lese - jak zřejmě plánujete.“

„Nikdy bych neopustil společnost krásných dam,“ ujistil ji Záviš, který se chystal vypařit, aniž by platil skutečné či domnělé dluhy.

„Měl byste vědět, pane Velehradský, že v mé moci je zabránit vám vstoupit do Červánkového Města. Možná si pobyt v Lese roztomilých kulíšků užíváte, ale až se vyčerpá adrenalinové vzrušení, vaše lidské já zatouží po civilizaci. Dovolte mi předpokládat, že se nehodláte vzdát své přirozenosti a běhat po lese ve společnosti divokých šelem.“

„Proč ne?“ ušklíbl se Záviš. „Víte sama, jak dopadli Tarzan či Mauglí, když se vrátili do civilizace. Proč opouštět lůno přírody, že ano?“

„Tarzan? Mauglí? Pane Velehradský, jakkoliv vaše hry obdivuji, nemusíte se namáhat. Neznám reálie vašeho světa.“

Záviš nevěděl, co je horší. Zda to, že v něm čte jako v otevřené knize nebo to, že se ani nepředstírá, že pro ni představuje výzvu. Já opravdu chtěl vědět, jestli jí ta jména něco říkají!

„Čtete mi myšlenky?“

„Do určité míry,“ připustila. „Zbytek je kvalifikovaný odhad. Pokud chcete, považujte mne za čarodějnici.“

Záviš si vzpomněl na Jolanu a její sladkou Ladu. Čarodějnici? Nikoliv bohyni?

„Prosím!“ ozval se. „Dostal jsem důkladné školení na téma čáry a kouzla. Tam odkud pocházím, na ně také nevěříme.“

„Možná bys měl začít,“ ucedila maskovaná žena jedovatě. „Nebo tvůj zakrslý mozeček vybouchne. Pro primitiva jako ty musí být náš svět nepochopitelný.“

„Tiše, paní revizorko!“ napomenula ji žena na trůně.

„Promiňte mi, velectěná paní gubernátorko.“

Velectěná paní gubernátorko? zachytil Záviš napjatě. Gubernátor by měl být správní úředník oblasti, pokud se nepletu. Není co divit, že mi hrozí zákazem vstupu do města.

Když si uvědomil, že se ocitl mimo svoji ligu, sklopil pokorně hlavu.

„Jsem si jistý, že vám mohu pomoct, velectěná paní,“ pronesl. „Jinak byste se mnou neztrácela čas.“

„Opět se pletete, pane Velehradský,“ pravila žena na trůně, tentokrát ale vlídněji. Zdálo se, že změnu v jeho chování přivítala. „Jste to vy, kdo potřebuje pomoct. Mé potíže jsou v porovnání s vašimi bezvýznamné. Jak dlouho myslíte, že dokážete přežít?“

„Prosím? Omlouvám se, velectěná paní. Nemyslím, že bych měl potíže tady přežít. Zvykl jsem si docela dobře.“

„Ptám se ještě jednou. Jak dlouho myslíte, že přežije Záviš Velehradský jako člověk?

„Jako člověk? Myslíte mimo…“

Když se chystal říct mimo Hru, dostavila se prudká známá bolest hlavy. Tabu stále přetrvávalo. Pro mou maličkost se nic nezměnilo!

„Ano, myslím, jak přežijete mimo náš svět,“ přikývla žena, když si všimla, jak se zašklebil. „Bohužel netuším, jak jste náš svět pojmenovali, ale nenamáhejte se - oba víme, že máte svázaný jazyk.“

Ta ženská mne rozčiluje, pomyslel si Záviš. Nikdy nade mnou neměl nikdo tak navrch. Je to jako hrát šachy s velmistrem! Ale je to vůbec podstatné?

Náhle mu došlo, že má vážnější problém.

„Co se snažíte naznačit?“ zeptal se ostře.

„Nic se nesnažím naznačit. Tomu venkovnímu Záviši Velehradskému zbývají poslední měsíce života. Něco velice nepěkným způsobem rozežírá jeho mozek. A oba snad víme, že nemluvím o tom mozku, který vy sdílíte se svým zvířecím partnerem.“

„Jak vy to můžete vědět!“

Žena na trůně se poprvé usmála. „Kouzla a čáry, pane Velehradský. Abyste lépe pochopil, oč se jedná, vaše civilizace by potřebovala několik století náskok.“

„Jsem podle vás divoch? Hodláte mi nabídnout zrcátka a lesklé korálky?“ zeptal se posměšně.

„Opatrně, kamaráde,“ varoval ho náhle maskovaný muž. „Velectěná paní gubernátorka má s tebou svatou trpělivost. Chovej se uctivěji.“

„Omlouvám se. Nestává se často, že mne někdo vyvede z míry.“

„Toho jsem si vědomá,“ kývla hlavou gubernátorka. „Sledovala jsem vaši spanilou jízdu s potěšením, pane Velehradský. Vaše proměna zůstává i na zdejší poměry unikátní.“

„Děkuji.“

„Velectěná paní gubernátorka chce naznačit,“ ozvala se maskovaná žena štiplavě, „že zdejší tvorové usilují, aby se vyvinuli ve vyšší druh. Jako například ty tvé ještěří manželky,“ ukázala s nechutí na Levou a Pravou. „Posedlost hloupá natolik, aby dobrovolně zdegenerovala, je unikát. Máš být na co hrdý!“

„Díky, kotě.“

„Ty vypelichaný hnuse!“

„Tiše, paní revizorko,“ napomenula ji její paní trpělivě. „Za jiných okolností bych uvítala malé rozptýlení, ale dnes nás tlačí čas. Nechci nechat pana Ještěra napospas zvědavé přírodě.“

Záviš ani na okamžik neuvěřil, že tajemná gubernátorka, ve svých slovech vždy přesná, najednou zaměnila jeho jména jen tak.

Hle, apokalyptický prorok dští zkázu na nehodné!

Jestliže osobě Velehradského zbývaly měsíce, přežití Ještěra a jeho doprovodu se počítalo v minutách. Stačilo se rozhlédnout…

Les Roztomilých kulíšků nebyl místem, kde si společenská smetánka mohla beztrestně natáhnout koberec a promenádovat se ve stylu haute couture.

Začíná tu být nepříjemně živo, pomyslel si, když cítil desítky číhavých pohledů lesních monster. Ta se z nějakého důvodu neodvažovala přiblížit za neviditelnou hranici, takže se zdálo, že tiše kňučící psovci chtějí lidem dopřát soukromí na probíhající debatu.

Prozatím, napadlo ho. Všiml si, že Levá a Pravá se stahují k jeho nohám, připravené se bránit.

„Nevšímejte si našich hladových přátel, pane Velehradský,“ promluvila gubernátorka. „V mé přítomnosti vám nic nehrozí.“

„Jsem klidný jako želva,“ ujistil ji. „Bylo by odvážné se zeptat, jak dlouho bude vaše blahoslavená přítomnost trvat, velectěná paní? Jsem drobátko nervózní, že bych ji ztratil.“

„Nervózní?“

Maskovaná žena se uchechtla, zřejmě si jeho neklid užívala.

„Má přítomnost,“ řekla gubernátorka, „bude trvat tak dlouho, jak bude potřeba, abychom projednali naše záležitosti, pane Velehradský. Je ve vašem zájmu naše jednání příliš neprotahovat. Paní revizorko, prosím.“

Maskovaná žena rozbalila něco, co vypadalo jako rulička pergamenu. Když položila předmět na zem, do prostoru vyrostly miniaturní stromy, skály, mezi kterými se pohybovaly figurky zvířat a lidí. Záviš na okamžik zahlédl něco, co připomínalo obrys odpočívadla.

„Mapa?“ zeptal se se zdviženým obočím. Rychle našel svou pozici, znázorněnou mužem ve společnosti dvou ještěrů. Kolem ní se postupně stahovaly houfy lačných masožravců. Některé už potkal, některé ještě ne.

„Ohromený, ty bastarde?“ zeptala se maskovaná žena vítězoslavně.

„Nijak zvlášť, kotě. Malá zanedbaná by dokázala lepší. Budeš se muset snažit víc, abys mne přinutila klečet před tak chabými zázraky.“

„Tahle mapa, ty nejapná zrůdo, ukazuje všechny živé tvory v okolí. Chystají se velké hody. A promiň mi, ty budeš hlavní chod!“

„Nikdo se vás nesnaží ohromit nebo zastrašit, pane Velehradský,“ ozvala se gubernátorka svým mdlým neuspěchaným tempem. „Vaše situace se zhoršuje každým okamžikem. Až odejdu, zůstanete obklopený monstry. Berte to jako prověrku způsobilosti.“

„Způsobilosti k čemu?“

„Ten, kterého tělo nyní okupujete, měl úkol, který nesplnil. Byla bych vás odepsala jako ztrátu, kdyby za vás neorodoval tady pan tajemník.“

Maskovaný muž se potěšeně usmál: „Rádo se stalo, kamaráde.“

„Příště se neobtěžuj,“ usekl Záviš.

„Neměl bys být takový,“ maskovaný muž se k němu naklonil a zašeptal: „Tvůj předchůdce, můj přítel, dobře chápal, že sloužit naší paní nese vysoká rizika, ale i vysoké zisky. Jestliže naše paní říká, že je za pár měsíců po tobě, věř jí.“

„Ale já ji věřím,“ vzdychl si Záviš. „Malá připitomělá mne také varovala.“

Maskovaný muž se usmál. „Je to tvoje jediná naděje. Škoda, že si nemůžeme popovídat o tvém světě. Musí to být zábavné místo. Kdo je ta malá připitomělá?“

„Nikdo důležitý. Je mi líto, že jsem, jak vy říkáte, posedl tvého přítele. Chápeš doufám, že jsem nedostal na výběr.“

Záviš přirozeně nemyslel svou omluvu ani za mák upřímně. Ale nemohl si nechat ujít příležitost být za dobře s významným úředníkem, který měl blízko ke gubernátorce.

Také bych potřeboval sdílené vědomí, litoval, když si vzpomněl na zkušenosti svých společníků. Pravda, Světlana není ze své kopretiny nadšená a Juraj měl také výhrady. Ale alespoň mají nápovědu.

„Co mám tedy pro vás udělat, velectěná paní?“ zeptal se odevzdaně.

„Stačí, když mi donesete rudý kámen lesapána, pane Velehradský. Pak si můžete nechat celé své vybavení včetně zlata.“

Rudý kámen megamamuta? Zbláznila se?

Při představě, že by se měl pokusit lovit stvoření vyšší než vzrostlé stromy, zakoušel pocit absurdní nemožnosti.

„Ale jistě,“ pokrčil jízlivě rameny a zadíval se na slunce, které prosvítalo skrze zelené listí. „Teď je lehce po poledni. Budete chtít donášku večer - nebo stačí zítra ráno?“

„Nespěchám, pane Velehradský. Jste to vy, komu dochází čas. Psychovirus užírá váš mozek. S každým týdnem nenávratně přijdete o část své příčetnosti.“

„Při vší úctě,“ Záviš se uklonil, aby tu úctu zdůraznil, „ale co vy víte o psychovirech?“

„Všechno.“

„Nejste zbytečně skromná?“ optal se jízlivě a kašlal na nesouhlasné pohledy maskovaných služebníků. Pak se začal vysvlékat.

„Co to děláte, pane Velehradský?“

„Hodlám vám vrátit vaše vybavení. Jako mladý jsem možná četl Lovce mamutů, ale ani ti by nevykopali jámu dost hlubokou na lesapána. Leda byste mi půjčila bagr.“

„Možná byste měl vědět,“ ozvala se gubernátorka a nezaujatě sledovala, jak se před ní obnažuje, „že to, čemu říkáte psychovirus, má svůj původ v našem světě. Zde!“

Napřáhla dlaň a ukázala malý paměťový krystal: „Je záznam programu, který způsobil vaše potíže. A zde!“

Otevřela dlaň druhé ruky: „Je lék. Když mi přinesete srdce lesapána, získáte nejen své vybavení, ale i lék. Musíte si ovšem pospíšit. Vaše působivá inteligence se vytrácí a její místo zabírá ještěr. Jen primitivní tvor se dokáže zabydlet v zborcených prostorách vašeho mozku.“

Záviš, který byl do půl pasu nahý, usoudil, že bylo dost exhibicionismu. S uspokojením zaznamenal, že ho maskovaná žena po očku sleduje. Musím být fešák, když mi i tahle semetrika neumí odolat. Možná si paní gubernátorka vybírá podle vzhledu.

„Lákavá nabídka,“ řekl a uklonil se. „Bohužel, velectěná paní, nemám zájem.“

„Proč?“

„Protože netuším, jak dostat paměťový krystal tam, odkud pocházím.“

Možná jsem právě vyhrál jackpot, napadlo ho s uspokojením. Třeba mi ta hodná dáma prozradí, jak nabít ten zatracený datadisk.

Ale přepočítal se. Chladná gubernátorka usoudila, že nemá smysl pokračovat.

„Má podmínky znáte, pane Velehradský. Jakmile získáte srdce lesapána, můžeme obchodovat. Vaše šance na úspěch jsou menší než pět procent. Zařiďte se prosím podle toho.“

To má být co? Konstatovaní, že nejsem perspektivní investice?

Gubernátorka sestoupila z trůnu, mlčky mu pokynula a tiše se vznášela směrem k bzučícímu portálu. Za ní se vydal maskovaný muž, který odnášel trůn.

Když se za ním zavřela hladina portálu, Záviš se obrátil poslední osobu.

„Zůstali jsme tady sami, kotě. Chceš, abych ti pomohl s kobercem?“

Maskovaná žena, překvapená jeho přátelskou nabídkou, se na něj podezřívavě zadívala - a když pochopila, oč mu jde, vrhla se směrem ke kouzelné mapě.

„Ty zrůdná anomálie,“ zasípala, když se jejich dlaně střetly nad pergamenem. „Měla jsem tušit, že jen předstíráš. To by on nikdy neudělal!“

„A proto také skončil, jak skončil,“ odtušil Záviš. „Naivní hlupák, který se zapletl s takovou, jako jsi ty.“

„Nebyl to hlupák! A pusť nebo ji roztrhneme!“

„Ty pusť!“ zavrčel. „Potřebuji víc než pět procent. Ta mapa mi pomůže. Jinak jsem vyřízený.“

„Nic jiného si nezasloužíš,“ odsekla.

„Dlužíš mi!“

„Nic ti nedlužím, ty zmetku!“

„Pustila jsi mne k vodě.“

„Nic jsem neprovedla. Jasně jsem ti řekla, že mezi námi nikdy nic nebude.“

„Tak proč se tváříš tak provinile?“

„To bys nepochopil. Naše paní nám vysvětlila, co jsi zač. Jsi jako ona, racionální kus ledu… Nedokážeš milovat jako on!“ dodala procítěně.

„Hluboce se mýlíš, koťátko,“ ušklíbl se Záviš. „Právě teď jsem vysloveně zamilovaný do tvojí mapy. Musí být moje, i kdybych měl jít přes mrtvoly. Levá, Pravá, na ni!“

Když zjistila, že stojí proto přesile, maskovaná žena uskočila a rozběhla se směrem k portálu, koberec nekoberec.

„Sežerte se navzájem!“ vykřikla - a než zmizela, sáhla do kapsáře, odkud vytáhl hrst rudých kamenů a paměťových krystalů, a vše jim hodila pod nohy. „Hodně štěstí, ty zabedněný hlupáku. Jakmile se zavře portál, roztrhá tě zvěř na kusy. K čemu ti pak bude nějaká mapa?“

„No nic ve zlém,“ zabručel Záviš a hbitě sroloval pergamen, abych ho schoval do mnohorozměrného prostoru. Zatímco se portál uzavíral, Levá a Pravá zklamaně syčely, kdežto on na sebe házel kusy oblečení. „Honem, vy dvě, musíme hnout kostrou!“

Přesně podle předpovědi, jakmile se černá díra zatáhla a nechala za sebou neporušený kus skály, vypuklo peklo na zemi.

Vrčícím monstrům, shromážděným za neviditelnou bariérou, netrvalo dlouho zjistit, že cesta je volná. Malý poklad, pohozený ledabyle do trávy, na ně působil jako krev na žraloka.

Všichni se chovali jako šílení, posedlí touhou mít to bohatství pro sebe. Pravá a Levá se výhružně rozkročily, zcela popuzené představou, že by se měly dělit.

„Utíkejte, vy dvě chamtivé idiotky,“ křičel na ně Záviš, který stál zády ke skále a zoufale hledal, kde by mohl utéct.

Nad hlavou mu prolétávala celá hejna kulíšků, kteří neměli odvahu, aby přistáli mezi štěkající psovce a syčící varany, a tak střemhlavě nalétávali a pokoušeli se drápy zachytit největší paměťové krystaly.

Často tak skončili v pazourech a tlamách divokých koček, které po nich skákaly tak zaujatě, že se zdálo, že mezi nimi a ptáky panuje až osobní nevraživost.

Hlučné smečky psovců se zuřivě vrhaly na varany a způsobovaly přitom takový hluk, že Závišovi zaléhalo v uších.

On sám měl plno práce s tím, aby kryl záda Levé a Pravé, zakrvácený tesák v jedné a omračující modré světlo v druhé ruce.

„Zpátky, zpátky,“ řval - ale i jeho postupně ovládal ještěr. Jak se ztrácely poslední zbytky jeho příčetnosti, uvědomil si, že možná nastal jeho poslední den ve Hře.

Footnotes

Ať s ní monstra udělají krátký proces!

Mnohem dříve než Záviš odešel na svou cestu a daleko předtím, než Lýdie se vydala zachraňovat Jolanu, dvě dívky v kožených cestovních šatech odemkly v doprovodu baronových vojáků buňku, ve které čekala jejich zajatkyně.

Ta seděla u malého stolku a vykládala si karty, které připomínaly pasiáns. Sotva ve dveřích uviděla Světlanu s Gabrielou, vrhla se na kolena, aby je uctivě pozdravila.

Vypadá smířená s osudem, napadlo Gabrielu, když si prohlížela předměty, které za sebou žena nechala, aniž by se je obtěžovala posbírat. Tuší, že už je nebude potřebovat?

„Co se mnou bude, ctěné slečny?“

„O tom rozhodne naše matka,“ odpověděla Světlana důstojně.

„Va-vaše matka?“

Pokud měla žena nějakou naději, právě ji ztratila. Barona z Mechového kopce by možná okouzlila svým šarmem a bujným tělem, ale udělat dojem na jakoukoliv vznešenou paní…

A nemýlila se!

„Vyhoďte ji za brány odpočívadla! Ať s ní monstra udělají krátký proces!“

Když Gabriela se Světlanou předvedly svůdkyni s nůší před baronku Sylvii a objasnily důvody, proč ji zadržely, nečekaly, že baronka Sylvie nebude nic vyšetřovat a jednoduše pošle Jurajovu nemesis ad bestiam, na pospas šelmám.

„Počkej, matko,“ ozvala se Světlana. „Co když je nevinná?“

Gabriela sama nesouhlasila z jiného důvodu: „Nebudeme ji vyslýchat?“

Samotný předmět jejich rozhovu tam stál se skloněnou hlavou, na tváři tři krvavé jizvy, a pokorně opakoval: „Milost, ctěná paní, milost!“

Zdálo se ale, že příliš nevěří, že by od hrůzostrašné baronky mohla nějaká přijít.

„Nevinná?“ zamračila se baronka. „I kdyby nakrásně byla, bezpečnost mých dětí je přednější. Tady ale není nad čím váhat. Proč by si městská kurtizána hrála na venkovskou husu, kdyby neměla nekalé úmysly?“

Žena zbledla a sepjala ruce: „Slitování, ctěná paní.“

„Městská kurtizána?“ zeptala se Světlana a začervenala se.

„Opravdu jste si vy dvě myslely, že selky vypadají takto?“ zeptala se baronka Sylvie s úsměvem. „I když nezáří, nepatří na úplné dno. Nejspíš odkvétá a hledá nové příležitosti.“

Nezáří? Odkvétá? Gabriela si neuměla představit, jaké standardy musely mít městské kurtizány, když baronka o této ženě mluví tak pohrdavě.

Nyní když je na to matka upozornila, obě dívky si uvědomily, že ženy z vesnice jsou krev a mléko, to jest zdravě statné a zarudlé, zatímco jejich zajatkyně má tvary tak nepravděpodobně zaoblené a zúžené, že vypadala jako výtvor hyper-erotického sochaře.

„Ale i tak!“ hádala se Světlana. „To nic nedokazuje!“

„Já nepotřebuji nic dokazovat,“ pokrčila baronka rameny. „Ale pokud na tom trváš… Podejte mi lahvičku, kterou jste u ní našly.“

„To je pouhé sladidlo, ctěná paní,“ zaprotestovala zajatkyně, ale tak nějak bez jiskry. „Pouhé sladidlo,“ opakovala bezmocně.

Jakmile Gabriela předala flakón s vyrytými fantastickými znaky, baronka vložila do úzkého hrdla jeden ze svých nehtodrápů a jemné se dotkla viskózní tekutiny, která svou konzistencí a barvou připomínala med.

„Voda,“ řekla po chvíli a pokračovala, zatímco jí v prstech hořel vnitřní plamen, „fruktóza, glukóza, proteiny, minerální složky a pozoruhodně nepatřičná makromolekula s navázaným vysokým obsahem těžkých kovů. Nebudu myslím daleko od pravdy, když povím, že jde o programovatelnou látku, která měla Juraje pomalu zabíjet, pokud by nedostával patřičný inhibitor.“

Obě dívky na ni užasle zíraly.

„To jsi zjistila během deseti vteřin?“ vyhrkly obě zároveň.

„Víceméně,“ baronka se škádlivě zamračila. „Možná jsem trochu ustrnula na našem panství, ale mé dcery by neměly podceňovat mé schopnosti. Ostatně, takový druh jedu není neobvyklý.“

„Jsi báječná,“ shodly se obě dívky.

Baronka nebyla imunní vůči lichotkám, takže pokračovala s notnou dávkou koketérie: „Svým způsobem se cítím uražená.“

„Proč?“

„I když je mechanismus působení inhibitoru veřejně známý, nezáleží na tom, zda víte, že jste otrávení nebo ne. Tušíte proč?“

„Aby inhibitor působil, musí obsahovat specifickou sekvenci,“ navrhla Gabriela.

„Velmi dobře. Pokud má správný klíč, inhibitor se naváže na makromolekulu a brání jí uvolňovat těžké kovy do organismu.“

„Pak nechápu, proč by se měl podávat opakovaně,“ ozvala se Světlana.

„Správný dotaz,“ odvětila baronka. „Problém je v tom, že metabolické procesy inhibitor odbourávají a pak se makromolekula opět aktivuje.“

„To není špatně vymyšlené,“ řekla Gabriela pochvalně. „Ale proč tě to uráží, matko?“

„Protože by mi stačil týden, abych našla klíč. Kdokoliv stojí za touhle hloupou intrikou, netuší, s kým má tu čest,“ odtušila baronka chladně a obrátila se na Světlanu: „Už jsi spokojená, holčičko? Tu ženskou ať vojáci hodí monstrům. Pochybuji, že by věděla, od koho si vzala peníze. Proto není důvod vyzvídat, jaký nekompetentní břídil ji poslal.“

„Copak ji musíme popravit?“ zeptala se Světlana - a jako správný obránce spravedlnosti rozhořčeně dodala: „To je nelidské!“

„Pravda,“ uznala baronka. „Byla by škoda plýtvat přirozeným talentem. Kurtizány nemívají špatné vzdělání - a z téhle by byla služka, která vám ve městě ostudu neudělá. Na rozdíl od vesnických husiček z našeho hradu. Která z vás ji chce?“

Z pochopitelných důvodů, sotva uslyšela tu řeč, odsouzená svůdkyně se vrhla k nohám milosrdnější ze sester. „Prosím, ctěná slečno! Budete se mnou navýsost spokojená!“

I kámen by se ustrnul, pomyslela si Gabriela, která sledovala výstup ze strany. Všimla si, že tři jizvy dodávají hezké tváři neupřímný lstivý výraz, jak zvedají koutek úst do pohrdavého šklebu.

Světlana štítivě ustoupila.

„Já ji nechci,“ prohlásila upjatě. „Kdo ví, kolik špinavých chlapů na ni sahalo!

„Ctěná slečno, já jsem společnice, nikoliv prostitutka. Svým zákazníkům jsem zpříjemňovala večer.“

„O tom právě mluvím,“ odsekla Světlana a zamávala si dlaní před nosem. „Ať táhne! Cítím z ní pach vykřičeného domu! Mám potřebu se očistit!“

A aby zdůraznila svůj odpor, začala oprašovat své cestovní šaty s výrazem člověka, na kterého přistálo cosi nevýslovně odporného.

Kopretina, zdá se, úřaduje na sto procent!

Když jim Juraj vykládal o tom, jak nad svým druhým já ztrácel kontrolu, zmínil, že ve chvílích, kdy se ho svůdkyně dotýkala nebo se mu přiblížila, bylo naprosto nemožné se udržet u kormidla, protože dychtivý Žalud příliš chtěl a odmítal naslouchat Jurajově šepotání rozumu.

Baronka zklamaně zakroutila hlavou. „Pochopili jsme, ty jeptiško svatá!“ Pak pokynula vojákům a udělala krátké kruté gesto: „Víte, co s ní. Vyhoďte jí za bránu.“

„Malý moment, matko!“ ozvala se Gabriela. „Proč se nezeptáš mne?“

„Protože ty jsi moje dítě, včetně všech mých nedostatků. Proto nepotřebuješ, aby na tebe dohlížela bývalá kurtizána. Tobě najdu usedlejší rádkyni.“

„Nepotřebuji, aby mi někdo radil,“ ozvala se Gabriela pyšně. „Ale ji bych využila na své malé experimenty.“

Když si významně poklepala bičíkem do dlaně, ubohá svůdkyně se na ní podívala s výrazem, který se nápadně podobal výrazu Jakuba Lízala, když se měl podílet na jejich podnikatelských aktivitách.

Přesto ale neprotestovala a s hlubokou úklonou se postavila po její levé straně. „Děkuji, ctěná slečno, za vaši shovívavost. Vynasnažím se vás nezklamat.“

„To je ten problém,“ prohodila její nová paní přemýšlivě. „Jak zaručím, abys mne opravdu nezklamala?“

Koneckonců, přemýšlela Gabriela, spoléhat se na morální kvality či loajalitu člověka, který se nechá najmout, aby otrávil něčí dítě - to je dost naivní přístup.

„Nemusíš si dělat starosti, miláčku,“ uklidnila ji baronka, která dobře rozuměla jejím obavám. „Byla bych blázen, kdybych ohrozila svoje děti. Naštěstí pro ni,“ baronka ukázala flakón s jedem, „si přinesla i záruku své spolehlivosti. Mimochodem, jak jí chceš říkat?“

„Má paní, tato osoba se jmenuje…“ ozvala se svůdkyně snaživě.

„Naše služky nemluví bez dovolení,“ napomenula ji baronka a přetáhla ji bičem přes záda. „Chci šetřit delikátní ouška své starší dcery a nedovolím, aby slyšela jméno, které ti dali v bordelu. Nech mne hádat? Růžová Jeskyňka? Lechtivá Lastura? Kakaové Okvětí?“

Chtěla-li baronka šetřit Světlaniny uši, dělala to velice podivným způsobem. Kopretina, když už ne Světlana samotná, se s každým jménem hluboce začervenala.

Zdá se, že Žalud zde není jediný, kdo trpí na pubertální představivost, napadlo Gabrielu. Nahlas ale pověděla: „Budu jí říkat Tříjizvá.“

„Položím za mladší slečnu život,“ prohlásila nově pojmenovaná, nepříliš vzrušená, že se stává někým jiným. Nejspíš byla zvyklá vystupovat pod různými aliasy.

„Velmi dobře,“ baronka pochvalně kývla a podala jí lahvičku s jedem. „Až do dna.“

Ani nezaváhala!

Když si Tříjizvá naředila zrádné sladidlo do láhve s vodou a klidně ho vypila, ne nepodobná ve svém odevzdanosti na Sókrata, Gabriela ji musela obdivovat. A nebo prostě nechápe, co obnáší pomalá otrava těžkými kovy.

„Nejpravdivější a nejskutečnější je to, co tělu způsobuje nejsilnější slasti nebo bolesti,“ podotkla baronka a schovala prázdný flakón do široké kapsy ve svých cestovních šatech. „Služ mé dceři dobře a dočkáš se odměny.“

„Děkuji, paní.“

„Opravdu dokážeš připravit protijed, matko?“ zeptala se Gabriela zvědavě.

„To je zbytečná otázka, holčičko,“ odsekla baronka uraženě. „I tvoje nová služka mi důvěřuje více než ty.“

„Omlouvám se.“

„Omluva přijata. A co ty, moje zasněná krasavice? Utři si ústa!“

To platilo Světlaně, která jim dávno nevěnovala pozornost a hleděla s velmi připitomělým výrazem směrem, kde stál baron z Mechového kopce ve společnosti velitele odpočívadla a několika zálesáků.

Ne snad že by jí vysloveně odkapávaly sliny, jak naznačovala baronka, ale olizovala si rty jako hladové štěně.

„Kdo je to, matko?“

„Ten?“

Gabriela sledovala jejich pohled a hned pochopila, proč Světlana tak zírá. Muž, který se bavil s Medardem a kapitánem a kterému ti dva prokazovali znatelnou úctu, vypadal jako antická socha.

Jeho obličej i celková postava se zdály být dílem pečlivého tesání do mramoru. I jeho šedé vlasy a rty se slabým náznakem červeně působily chladně a kamenně.

„Ten?“ opakovala baronka bezvýrazně. „Údajně nějaký odborník. Říká si Ještěr. Tvrdí, že zná vašeho otce - a váš otec není tak hloupý, aby mu to rozmlouval.“

Ještěr? Náš Velehradský?

Gabriela zalapala po dechu a potlačila touhu hlasitě a žárlivě křičet. I když nejsem se svým vzhledem nespokojená, pomyslela si, tenhle chlap je skutečný bůh.

„Chci ho! Musím ho mít“

Těžko, která ze Světlan promluvila, protože v této věci se nejspíš shodly.

„To ráda slyším,“ odtušila baronka - ale nabádavě dodala: „Beru zpět, holčičko. Jsem sice ráda, že se ozývá ta spodní část tvého těla, o které jsem se bála, že úplně zakrněla - ale dělat si zálusk na něj je, obávám se, bezpředmětné.“

„Proč?“ zeptala se Světlana jako umanuté dítě. „Nejsem ošklivá!“

Naše Kopretina hodlá rozkvést, pomyslela si Gabriela posměšně. V tom ji Světlana nebude držet zkrátka!

„I když nenosí masku, věřím, že tenhle pan Ještěr patří mezi služebníky samotné gubernátorky. Těm se vy dvě důsledně vyhýbejte!“

„Proč? Otec se s ním baví.“

„Protože nemá na výběr. Pamatujte si! Kdyby vám tenhle pan Ještěr dal políček, usmějete se a poděkujete. Velectěná gubernátorka je existence vysoko nad námi.“

„Rozumíme.“

Naléhavost v hlase (a hlavně neskrývaná starost u ženy, která podle nich neznala strach) je donutila, aby sklopily oči - nicméně na sebe nezapomněly lišácky mrknout.

Kdyby matka tušila, že bydlím s tou nedotknutelnou a vzdálenou existencí v jednom bytě! napadlo Gabrielu rozjařeně.

Footnotes

A tohle má být Lýdie?

Ale baronka o dcery ztratila zájem. „Kam se ztratil váš bratr?“ optala se nepřítomně.

Obě pokrčily rameny. Skutečný Juraj by se od Světlany nehnul na krok, zajatý ve své roli ochránce. Zdejší Juraj se ostentativně příslušnicím gentil sesso, něžného pohlaví, vyhýbal a dával přednost baronovým vojákům.

„Běžte ho najít, ať neprovede nějakou hloupost,“ zamumlala baronka. „Víte, jakou má povahu.“ S těmi slovy je opustila, naprosto zaujatá svým manželem a jeho společností.

„Ona má dojem, že bez ní se o sebe chlap nedokáže postarat,“ zamumlala Světlana pohrdavě. „Pokud jde o mne, já o Žaluda pečovat nehodlám. Nechystá se tady něco jako jarmark?“ dodala nadšeně a ukázala na vesničany, kteří na kruhové ploše uprostřed, hned za dlouhým kasárenským barákem, stavěli provizorní stánky a ně ně vyskládávali zboží, vytažené bůhví odkud.

Záchvat nákupní horečky! Už zase!

Byť se Světlana považovala po všech stránkách za dokonalou (a řada fanoušků této školní bohyně by souhlasila), Gabriela žila u Trojáků příliš dlouho, aby neměla ke své přítelkyni řadu výhrad.

Jednou z nich byl i čas, dlouze a zbytečně promrhaný v nákupních centrech. Na zboží v zásadě nezáleželo. Gabriela byla svědkem toho, jak Světlana zabloudila do železářství, aby se odtud vymotala po hodině dlouhého vybírání s párem klik, hrstí šroubů a tmelem na utěsnění spár - aniž by byla schopná vysvětlit, proč si myslela, že tyto potřebuje.

Obě dívky, doprovázenou Tříjizvou, která je zkušeně následovala tak, aby nepřekážela, ale zároveň splnila jakékoliv přání své nové paní, se promenádovaly mezi vesničany s pocitem, že Hra není tak špatná.

V takovém rozpoložení je našel Ignác, jeden z baronových mužů a věrný společník jejich bratra.

„Starší slečno! Mladší slečno!“ oslovil je a uklonil se, zatímco jeho hnědé nenechavé oči po nich klouzaly pohledem.

„Ignáci,“ oslovila ho Světlana napůl nerudně a napůl s očekáváním. „Nechystáš se nám zase lichotit, že ne?“

„Samozřejmě že ano, starší slečno. Když třešně rozkvetou, myslím na vaši tvář. Když třešně dozrají, myslím na vaše rty. Když třešně jím, myslím na vaše zoubky.“

„A když si pecky těch třešní hledají cestu ven,“ ozvala se Gabriela, „myslíš na její zadek, co?“

Tříjizvá, která se neudržela, vyprskla smíchy, zatímco Světlana zrudla a podrážděně se ke Gabriele otočila: „Jsi přízemní jako tvá matka.“

„Slečny, prosím, nehádejte se,“ ozval se Ignác, který byl nejspíš na podobné scény zvyklý. „Posílá mne právě ta osoba, o které mluvíte. Prosí starší slečnu, aby vyléčila jednu ubohou zálesačku.“

„Vyléčila? A posílá tě naše matka? Neříkala snad, že mám být nelítostná a šetřit síly?“

Ignác se uklonil: „Starší slečno, od rána do večera budu uctívat vaši spanilou krásu, ale nechtějte po mně, abych zpochybňoval rozkazy vaší paní matky.“

„Nemusíš nic zpochybňovat,“ zarazila ho Gabriela, drobet překvapená, že Kopretina nerozporuje Ignácovo galantní dvoření. Nebo snad úřaduje samotná Světlana? Ta by zase koketovala víc!

„Prostě nám pověz,“ pokračovala, „co je na té zálesačce tak mimořádného, že matka chce, aby se na ni podívala sestra.“

„To vážně netuším, mladší slečno. Je to skupina zálesáků, která přišla se ctěným panem Ještěrem. Nyní, když je ctěný pane Ještěr pryč, zastupuje ho jakási komorná, která si říká Lištička.“

„Lištička!“ vykřikly obě dívky.

„Ano, ona. Vy ji snad znáte?“

„To…“

Světlana se kousla do rtů, jak netušila co odpovědět.

„To tě nemusí zajímat,“ vyštěkla Gabriela a vzala ji za ruku. „Pojď, sestřičko, musíme jít. Musíš být štěstím bez sebe, že nám předvedeš svůj léčivý talent. Ignáci, ukaž nám cestu.“

Po procesu, který soukromě nazývala synchronizací, Gabriele se nestávalo, že by musela o kormidlo bojovat se svým druhým já. Jde o druh partnerské symbiózy. Ona věří, že vím, co dělám - a vice versa. A kromě toho se stáváme jednou!

Nebylo těžké rozeznat vzory chování, které byly skutečné Gabriele cizí. Její druhé já bylo povýšené, rozhodné a panovačné - a hlavně ctižádostivé víc, než nač stačily její skromné vlohy.

Proto se potřebujeme navzájem a nepřekážíme si. Ovšem Světlana a Kopretina, to je jako oheň a voda! Chtěla-li být Kopretina víc světácká, pak by neměla házet Světlaně klacky pod nohy, pomyslela si při vzpomínce na Snížkovo tvrzení, že postavy si vybírají Hráče a ne naopak.

„Je to tahle buňka,“ prohlásil Ignác, když konečně zastavili před jednou z chatek. „Pokud dovolíte, zůstanu venku, ať vevnitř není příliš těsno. Nehodilo by se, abych se příliš mačkal na starší slečnu,“ dodal významně.

„Jsi drzý,“ řekla mu Gabriela s líbezným úsměvem a ukázala mu bičík. „Tahle slečna tě naučí poslušnosti.“

„Prosím ne!“

Ignác rychle ustoupil, ale netvářil se vyděšeně. Dobře věděl, co si smí a nesmí dovolit. Místo toho ukázal na Tříjizvou a poznamenal: „Myslel jsem, že svým bičíkem povzbuzujete jen příslušníky svého pohlaví.“

„Pro tebe udělám výjimku. Co kdybych požádala matku, aby z tebe udělala mého osobního sluhu?“

Tentokrát Ignáce skutečně vystrašila. „Prosím ne, mladší slečno! Navíc, pan baron přikázal, abych ve městě zůstal s mladým pánem.“

„Dost už, nemocná čeká,“ uťala je Světlana, která nejspíš nesnesla, že přestala být středem pozornosti. „Pojďme dovnitř.“

Vešly do obytné buňky, kterou tvořila dřevěná ohrada s plachtou místo střechy. Pro baronovu rodinu velitel odpočívadla vyčlenil mnohem bytelnější a širší zděné domky, se zálesáky nikdo cavyky nedělal. Podlahu tvořila udusaná hlína a postele zdejší truhlář vyrobil z neohoblovaných nařezaných špalků.

To je mi společnost! pomyslela si Gabriela a nakrčila nos. A ten zápach!

Rozumem chápala, že tihle zálesáci trávili dlouhé dny v divočině a umývání nepatřilo na seznam jejich priorit, ale byla dítětem civilizace. Jako takové věřila, že i vrah se dá lépe snášet, pokud nesmrdí.

Tříjizvá, dokonale pozorná, zůstala stát ve dveřích, aby vytvořila průvan.

V malé místnosti stáli tři muži a žena sklonění nad bledou nemocnou. Nyní všichni vzhlédli a když zjistili, s kým mají tu čest, pokusili se uctivě pozdravit.

Nejmenší z mužů, rozložitý chlapík trpasličího vzrůstu s obrovským rudým nosem a prapodivnou hučkou na hlavě, jim bezostyšně oplácel upřený pohled, malá očka ztracená ve vějířích vrásek a popraskané rty zálibně vyšpulené, jako by naznačovaly: „Žádné okolky, holky, dejte mi hubana!*

Každý z mužů byl víceméně bezbarvý, to jest se zakrslým nekultivovaným vnitřním plamenem. Pokud mezi byly nějaké rozdíly, Gabriele přišly bezvýznamné. Nemocná na posteli, téměř lhostejná ke vznešené návštěvě, na tom byla lépe. Ale zdálo se, že stejně jako ona, i její vnitřní plamen umírá.

A tohle má být Lýdie?

Ať už byl u kormidla kdokoliv, Lištička nedala najevo, že by Gabrielu či Světlanu znala. Provedla velmi půvabnou úklonu, pozoruhodně elegantní ve stísněném prostoru, zelené liščí oči skromně sklopené k podlaze, na úzkých rtech jemný náznak úsměvu.

Na rozdíl od vysoké atletické Lýdie, Lištička byla menší, pružnější a stavbou těla podobná na Karolínu Drbohlavovou. Tmavě rudé vlasy měla upravené do složitého účesu, který nejspíš už dlouho nerozčesala, protože se v nich zachytilo pár lístků a větviček.

A její vnitřní plamen zdánlivě neexistoval! Nebo alespoň Gabriela ho nedokázala vycítit.

Přesto není bezbarvá! uvědomila si.

Přestože Lištička se oblékala do zálesáckých špinavých šatů, do společnosti zálesáků nezapadla a nikdo při smyslech by si jimi s nimi nemohl splést.

V čem je ten rozdíl?

Na rozdíl od zálesáků, kteří byli v přítomnosti šlechtičen celí nesví a jasně dávali najevo, že by byli rádi kdekoliv jinde, Lištička hrála svou roli bez příznaků trémy.

Ano, to je ono! Nechová se jako člověk, ale jako herec! Máme si o ní myslet, že je někým jiným, někým neškodným.

„Ty jsi ta Lištička?“ zeptala se Světlana, která váhala naprosto stejně.

„Ovšem, že je to ta naše Lištička,“ prohlásila Gabriela, hlavně aby aby uklidnila sebe samu.

Světlana se pak soustředila na pacientku, která ke škodolibému pobavení obou Gabriel, neměla k léčitelské talentu této ctěné slečny velkou důvěru.

Uvítejte naši budoucí doktorku medicíny, pomyslela si Gabriela. Tahle Jolana by raději umřela, než by se od ní dala léčit.

Další události se zvrhly v bizarní divadlo náboženského zanícení, kdy Světlana mávala žhnoucí berlou a celé osazenstvo se urputně modlilo.

Více než delikátní operaci to připomínalo evangelickou šou, kde rozevlátí zpěváci burácejí gospely a přivolávají pána na své nehodné hlavy.

Divné je, že mne jejich fanatické zaujetí míjí, pomyslela si Gabriela, která jediná zůstala stát a cítila se velmi nepatřičně. Dokonce i Lištička klesla na kolena a zdálo se, že se upřímně modlí.

Šílenství! Jednoznačné šílenství! Ti lidé jsou dokonale trhlí!

Proto uvítala, když bylo po všem a oni se vyšli z obytné buňky. Světlana, celá dopletená a vyčerpaná, dokonce nevnímala, že ji podepírá Tříjizvá.

„Já ji zabila,“ opakovala dokola s vytřeštěnýma očima, zlaté vlasy zpocené a zplihlé. „Naprosto zabila!“

„Ctěná slečno,“ konejšila ji Tříjizvá. „Byla jste úžasná. Vsadím se, že jste ji zachránila život.“

„To ano,“ připustila Světlana. „Ovšem na jak dlouho!“

„Co se stalo?“ zeptala se Gabriela zvědavě. „Viděla jsem tě, jak jsi vyléčila nohu ohlodanou na kost. Tohle nemohlo být o nic horší.“

„Bylo to horší, nepopsatelně horší. Místy jsem netušila, co vůbec dělám,“ odsekla rozčileně Světlana. Nechala se odvést k dřevěné lavičce, kde se ztěžka posadila, a pak gestem ruky odehnala Tříjizvou pryč.

„Proč?“

„Něco té ženě příšerným způsobem rozežralo střeva. Bylo to jako by jí někdo prolil vnitřnosti kyselinou. Tahle věc,“ ukázala s odporem na medicínskou berli, „dokáže možná zázraky, ale jen v rukou zkušeného chirurga, který má spoustu času a trpělivosti. Nějak jsem jí zalátala žaludek, odstranila krevní sraženinu, ale ke konci jsem měla příšerné mžitky před očima.“

„Ale zvládla jste to, ctěná slečno!“

„Ne, nezvládla,“ vyštěkla Světlana. „Ta žena dneska nezemře. Ale jsem si jistá, že nejpozději do týdne ji zabijí následky mojí léčby. Měla úplnou pravdu, když nechtěla, abych se jí zabývala. Kdybych ji nechala být, mohla to mít už za sebou.“

„Alespoň jste se všichni pěkně pomodlili,“ ušklíbla se Gabriela, pro kterou Jolana nic neznamenala a z neštěstí své nevlastní sestry měla upřímnou radost.

Budu se muset později omluvit, pomyslela si pak. Zdá se, že mému zdejšímu já chybí útlocit.

„Alespoň tak,“ souhlasila Světlana nepřítomně, která ironii buď nepostřehla nebo úmyslně přehlédla. „Naše sladká paní Lada ji doprovodí na poslední cestě.“

Footnotes

Chceš mne otrávit jako krysu!

Probudit se ze Hry bylo jako vynořit se z hluboké vody. Pokud usínání doprovázela závrať a pocit pádu do propasti, pak s návratem do reality přicházelo lapání po dechu a divoké bušení srdce.

„Už jsi zpátky! Uklidni se!“

Na Gabrielou se starostlivě skláněla Lýdie, světlé rusé vlasy rozcuchané a tváře otlačené, a podpírala ji pod zády, aby dívce usnadnila dýchání.

„Děkuji, už jsem v pořádku.“

Ale Lýdie nepospíchala, aby ji pustila. Obě zůstaly ležet pod přikrývkou, důvěrně k sobě přitisknuté a hleděly na bílé stěny nezařízeného pokoje.

Vsadím se, že trénuje, napadlo Gabrielu žárlivě, aby mohla plnit manželské povinnosti.

Z nějakého důvodu, který neuměla vysvětlit, měla dojem, že Lýdie ji využívá jako zkušební předmět, než vleze do postele s odporným Velehradským. Jako stříbrná určitě chce, aby bylo všechno dokonalé. Proto musí překonat odpor k tělesným záležitostem.

Se zadostiučiněním dýchala nasládlý zápach modré pilulky. Dokud bude brát hormony, budu mít Lýdii jen pro sebe, pomyslela si s přesvědčením, že ona sama modrou pilulku užívat nezačne. Málokdy byla citově angažovaná, emoce pro ni nepředstavovaly překážku, kterou by musela překonávat.

Ozvalo se zaklepání a dovnitř vstoupil Velehradský. Jak se dokázal obléct za tak krátkou chvíli, zůstávalo záhadou. Gabriela mu musela uznat, že má dost dobrého vkusu, aby neděsil rádoby snoubenku sbírkou jizev.

I přes to, že zářijové dny zůstávaly teplé, Velehradský se nasoukal do dlouhých kalhot a hedvábné luxusní košile, kterou si pečlivě upnul kolem zápěstí a krku. Košile měla neobvykle vysoký límec, takže zakrývala hrdlo a spodní část brady. Ale hedvábí ve světlých pastelových barvách ostře kontrastovalo s chorobným šedivým vzhledem stříbrného.

Opravdu vypadá s každým dnem hůř! pomyslela si zděšeně. I když se nechtěla o Lýdii dělit, rozumem chápala, že Velehradský je pro jejich další budoucnost nepostradatelný. Teď zazní povinná otázka!

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Lýdie podle očekávání.

Velehradský neodpověděl a sehnul se k podlaze, odkud vzal pohozený kus spodního prádla, zjevně nespokojený s jejich laxním postojem k pořádku.

„Hej, to jsou moje kalhotky,“ zaprotestovala Gabriela, které se zdálo nepatřičné, jak je zkoumá.

„Byly,“ odtušil Velehradský a hodil je bez zájmu do koše. „Až skončíte na univerzitě, udělejte si laskavost a věnujte se nákupům. Pro tebe, malá malá Gabrielo, připadají v úvahu dvě značky: Šik&Šik nebo Laguna. Představa, že by budoucí školní bohyně měla nosit levnou konfekci a šminky mi přijde groteskní.“

„Prosím? Já… Nikdy jsem o takových značkách neslyšela.“

Velehradský kývl směrem k Lýdii. „Ona je zná a ví, kde je hledat. Bez její občanské známky tam nenakoupíš.“

Gabriela zpracovávala skutečnost, že Velehradský nejenže očekává, že se stane školní bohyní, ale chystá se ji v tom podporovat.

Proč, u všech všudy? Sotva proto, aby uspokojil mou ješitnost!

„Neodpověděl jsi mi,“ ozvala se Lýdie, pružně vstala z postele a skoro se zdálo, že se k němu blíží, aby ho políbila. Pak jí došla odvaha, snad proto, že ji Velehradský pozoroval, jako by říkal: „To jsem zvědavý, k čemu se chystáš.“

„Přirozeně, že nejsem v pořádku,“ podotkl lehce. „Bylo by urážkou naší inteligence předstírat opak. Malá a informovaná mi slavnostně oznámila, že jsi začala brát modré pilulky. Velice škodolibě to vyhodnotila, že se mnou na druhou a další mety nepočítáš.“

Lýdie se začervenala tak krvavě, že měla na okamžik obličej jako rajče.

„Myslela jsem, zda jsi v pořádku ve Hře,“ vysvětlila těžkopádně. „Nevrátil ses na odpočívadlo. Měli jsme o tebe s Velitelem starost.“

„Klid,“ odpověděl stručně. „Nevrátil jsem se, protože mé nové kamarádky by vzbudily pozdvižení a oprávněné obavy. Tolik lidí - ty dvě by měly dojem, že jsem je přivedl do samoobslužného bufetu.“

„Tvé nové kamarádky?“

„Levá a Pravá.“

Aniž by hodlal cokoliv dál vysvětlovat, Velehradský se otočil.

„Převlečte se a věnujte se svému programu,“ prohodil přes rameno. „O páté se dozvíte víc. Upozorním Medarda, že Šest společníků tady bude mít krátkou schůzi… Můžu tě poprosit o zajištění občerstvení, má drahá?“ dodal tónem zaměstnaného muže, který úkoluje manželku - aby pak přidal ještěří ušklíbnutí: „Bez ohledu na můj zdravotní stav, ještě je předčasné, aby na pozvánce stálo Poslední večeře. Hlavu vzhůru!“

A s těmi slovy odkráčel.

Přibližně o tři hodiny později, v univerzitní laboratoři, Gabriela zírala na otevřené okno a trpce litovala, že si pro svůj podnikatelský záměr nevybrala vhodnějšího partnera.

Když se jí podařilo přinutit Jakuba, aby se objevil na první kolo experimentů (po dlouhém a úmorném přesvědčování, kdy on tvrdil, že má strach se potkat s Lýdií Krajcarovou), mu ona s notnou dávkou hrdosti představila přípravek, který měl sloužit pro základní trénink.

„Co to je?“ zeptal se Jakub a podezřívavě hleděl na bílou potahovou tabletu.

„Složený indolový alkaloid a podpůrné látky, které řídí jeho postupné uvolňování. Podle mých propočtů stačí na deset minut stimulace.“

„Složený indolový alkaloid?“ Jakub zdůraznil poslední slovo, pak sáhl po svém tabletu, kde spustil frenetické vyhledávání.

Jeho vodnaté rybí oči se zastavily na prvním řádku textu: „Není to strychnin, že ne? Tak šílená snad nejsi!“

„Samozřejmě že ne. Hlavní složkou je brucin,“ uklidnila ho. „Plán je následující…“

„Brucin!“ vyjekl Jakub a celý se orosil. „To není o nic lepší! O jaké stimulaci se tady bavíme?“

„Narušení koncentrace,“ vysvětlila mu trpělivě. „Otrava brucinem vyvolává mírné potíže…“

„Mírné?“ protestoval Jakub. „Tady se píše, že je to slabší verze strychninu. Chceš mne otrávit jako krysu!“

„Chci jen navodit mírný stav nepohodlí. Podívej se sem. Jakmile spolkneš tabletku, nastanou příznaky, o kterých sis četl. Ztuhlost, přecitlivělost, případné svalové křeče.“

„A pak následuje smrt,“ trval na svém Jakub.

„Záleží na množství. Kdybys nepanikařil, zjistil bys, že se brucin a strychnin se používají jako účinné látky v lécích. Jen jsem lehce překročila doporučené dávkování.“

„To předpokládá, že nemám srdeční vadu,“ upozornil ji a ukázal na stránku z chemické encyklopedie.

„A máš?“

„Netuším.“

„Jsi aktivní sportovec. Já bych se nebála.“

„Já také ne, kdybych byl na tvém místě. Takhle se bojím! Jsem zkrátka strašpytel!“ dodal hrdě, jako by šlo o čestný titul.

Gabriela si povzdechla a zapila jednu ze svých tablet. Byl na ní jemný nepatrný zářez. „Tohle by tě mělo přesvědčit,“ poznamenala.

„Jsi naprostý blázen,“ prohlásil Jakub přesvědčeně. „Nemám zavolat sanitku?“

Jednat s živými lidmi a hlavně mít jejich souhlas je obtížné, pomyslela si Gabriela unaveně. Kdybych tady měla Tříjizvou! Tenhle neochotný pokusný králík mne zdržuje!

Postupně vnímala zostření svých smyslů a nastupující příznaky otravy. Přistoupila k bílé tabuli a třesoucí rukou začala psát řešení příkladů, které tam vyplnila předem.

„Jsem poměrně zklamaná,“ poznamenala, když bylo po všem. „Snad jsem byla přehnaně opatrná. Příště musím zvýšit dávku. Jak jsi viděl,“ obrátila se na Jakuba, „nic hrozného. Teď prosím ty.“

„Než začneme, můžeš mi prosím vysvětlit, co a proč děláme?“

Gabriela se zamračila: „Podle naší dohody se tě snažím dostat do Ty-víš-kam!“

„Tvrdilas, že do, ehm, Já-vím-kam se dostanu, sotva objevím tajné dveře do přijímací kanceláře. Tvrdilas, že potřebuji utlumit. Ergo, ta druhé zkouška je podle mne bezpředmětná. Tvrdilas, že můžu kdykoliv přestat, sotva bude bolest nesnesitelná.“

„Jsem ráda, žes dával pozor. Ano, to všechno jsem tvrdila.“

Pokusný králík, který potřebuje vysvětlení, je neefektivní a představuje bezpečnostní riziko, pomyslela si nespokojeně. Abych ho přesvědčila, musela bych přednést jednu z Velehradského teorií - a ty jsou samy o sobě příliš cenné, abych je vykládala na potkání.

Ve chvíli, kdy na Hru platilo informační embargo bylo sdílení údajů o samotné Hře vysloveně marnotratné. Z toho, co se dozvěděli od Snížka a z řečí ostatních v Herním Centru chápala, že Šest společníků vstoupilo do Světa za velmi příznivých okolností.

Většina Hráčů skončila v podřadných rolích, často mezi otroky. Nebýt toho, že korporace měly zájem o každého, kdo se do Světa dostal, žádný z těchto Hráčů by se tam dobrovolně nevrátil. Tragický osud Evžena Trojáka nebyl ničím výjimečným.

Velehradský se domníval, že příznivá startovací pozice Šesti společníků souvisela právě s poslední zkouškou, se zkouškou narušené koncentrace - a ona s ním souhlasila.

Neřekla matka, že ‚nejpravdivější a nejskutečnější je to, co tělu způsobuje nejsilnější slasti nebo bolesti‘?

„Můžeš přestat kdykoliv chceš,“ poznamenala chladně, „ale to neznamená, že bys měl. Dostat tě Ty-víš-kam je jedna věc, zajistit ti odpovídající postavení druhá. Víc ti neprozradím!“

„Opravdu je to nutné?“ zeptal se Jakub nejistě. Nervózně si pohrával s prázdnou kádinkou, do které střičkou napouštěl destilovanou vodu, aby ji pak vyléval.

„Nabízím ti výhodu, kterou jiní nemají. Ber nebo nech být. Každý svého štěstí strůjce. Co tvé ambice?“

„Ambice mají pouze živí,“ poznamenal - ale váhavě si tabletku vzal, stejně jako marker, kterým měl řešit příklady. „Kdyby cokoliv,“ nabádal ji, „volej okamžitě pohotovost.“

„Jistě, pospěš si!“

Ze začátku šlo všechno hladce. Jakmile se objevily první příznaky, Jakub přistoupil k tabuli a psal první řádky. Protože Gabriela považovala problémy, kterém jí předložil Černodušný za příliš triviální, použila jednoduché derivace, o kterých doufala, že je bude mít Jakub v čerstvé paměti.

Po pěti minutách začal Jakub hlasitě sténat a otírat si zpocené čelo, pak upustil marker a opřel se ztěžka o laboratorní stůl, až zacinkaly pipety ve stojanu.

„My-myslím, že se du-dusím,“ zasípal ztěžka. „Po-pomoc! Mám křeče!“

„Ano, to je jeden z příznaků,“ odtušila Gabriela. „Vrať se k tabuli a počítej dál. Smysl zkoušky je nenechat se vyvést z míry drobným nepohodlím.“

„Ne-ne! Po-potřebuji sa-nit-ku.“

Třesoucíma rukama vylovil svůj tablet a pokusil se vyťukat číslo první pomoci. „Ko-lik, Gabrielo? Ko-kolik mám volat?“

„Ty vážně nezvládneš ani tohle?“

Sehnula se, zvedla marker, vytrhla mu tablet z ruky a ukázala na tabuli. „Tady máš! Soustřeď se a počítej! Nic ti nehrozí. Máš leda psychosomatický záchvat.“

„O-otrávila jsi mne!“

„Ne, neotrávila. Tys mne otrávil,“ napomenula ho a strčila mu pod nos dlaň s prášky. „Vidíš ty tablety? S brucinem mají zářez. Já si vzala jednu. Tobě jsem dala trochu hroznového cukru s kofeinem, abych měla kontrolní vzorek. Ovšem tohle!“

Spráskla ruce, když ho pozorovala, jak leží na studené dlažbě a do úst se souká hadičku se stlačeným vzduchem, aby okysličil plíce. Přitom zoufale kope nohama kolem sebe, ne nepodobný na zvíře v posledním tažení - chrčel a na rtech měl pěnu.

Představení bylo tak sugestivní, že pro jistotu přepočítala vydané tablety.

„Můžeš mi popsat své údajné příznaky?“ zeptala se, když Jakubovi došlo, co pověděla a zahanbeně se sbíral na nohy. „Svým způsobem to bylo působivé! Dokázal ses vybičovat do stavu, kdy sis navodil vše, co sis o otravě přečetl.“

„Fakt to nebyl brucin ani strychnin,“ optal se. „Měl jsem na kahánku. Čestné slovo!“

„Jen spousta kofeinu s cukrem,“ ujistila ho. „Nic co bys nesnesl. Zdá se,“ dodala přemýšlivě, „že jsi sám sobě nepřítelem. S takovou se Ty-víš-kam nedostaneš.“

Jakub vložil hlavu do dlaní, ztělesnění beznaděje a roztříštěných skleněných zámků v oblacích.

„Povídej mi o tom!“ zasténal. „Jsem vyřízený!“

„Ne, nezbytně,“ Gabriela mu podala mu novou tabletu se zářezem.

„Co to je?“

„Druhý pokus. Teď, když víme, jak reaguješ, lépe rozeznáme, co je a co není skutečné.“

„Ani náhodou!“

Kdyby mu nabízela v dlaních kobru, nemohl by se Jakub stát strnulejším. Následně se krabím pohybem odplazil dozadu, dokud nenarazil na dřevěné zásuvky laboratorního stolu, překulil se a vyrazil k otevřenému oknu, ze kterého vyskočil a se zaduněním dopadl do záhonu o patro níž.

Zůstal po něm odhozený tablet a vlhká stopa na parapetu.

Footnotes

Tady bydlí špinavý zrádce!

Měla bych být zklamaná, napadlo ji, když pochopila, že Jakub se nehodlá vrátit. Ale je to úleva. Jednání s lidmi mi nejde.

Chtěla se soustředit na to, co se naučila od baronky. Debaty s matkou jsou tak osvěžující!

Dokud Gabriela nevstoupila do Hry, neměla příležitost vést v domácím prostředí rozhovor na téma, které by ji zajímalo. Trojákovi byla rodina herců s důrazem na humanitní vzdělání.

Světlana, jako každý medik, měla povrchní znalosti biochemie, ale sotva téma vyžadovalo hlubší porozumění, rychle se ztrácela.

Oproti tomu baronka Sylvie vědou žila. Na úplném začátku, když baronka poznala, že její dcera zájem nepředstírá (Herní Gabriela zdědila po matce povahu a po otci intelektuální netečnost), rozhovořila se s nadšením člověka, který se musel příliš dlouho přizpůsobovat okolní negramotnosti.

Ovšem, někteří by si mysleli, že mluví nesmysly!

Pokud by byla Hra pouhým virtuálním rozptýlením, pak by barončiny řeči mohly zůstat pseudovědeckým žvatláním, jaké současnost znala z filmů.

Když ale Gabriela pronikla do jí cízího názvosloví, pochopila, že Herní věda je založená na odlišném paradigmatu, oproštěného od středověkých pozůstatků.

SI soustava ve Hře neexistovala. Baronku rozesmálo, když její dcera měla hmotnost za základní měrnou jednotku.

„Jako základní jednotky musíme uvažovat vstupní parametry systému,“ pronesla záhadně. „Hmotnost je pouhou odvozeným pozorováním, výpočtem, a ještě ke všemu proměnlivým.“

I když s ní Gabriela souhlasila a byla zvědavá, neodvážila se vyptávat dál. I tak baronku její náhlý zájem šokoval a bylo by nemilé, kdyby začala pátrat, proč se její dcera, až donedávna pramálo zvídavá, tak proměnila.

Čert ví, jak by reagovala, kdyby zjistila, že v hlavě jejího manžela a dětí sedí vetřelci. A to vetřelci z technologicky zaostalého světa. Nesmím udělat žádnou chybu!

Už beze zbytku uvěřila Velehradského zlověstné teorii, že se někdo snaží Hru monopolizovat, že někomu jde o vědění, které se tam nachází.

Matka má znalosti, které by mohly změnit naši civilizaci!

Bylo po třetí a Gabriela čekala na Lýdii, usazená do hlubokého křesla ve vestibulu institutu. Konečně se otevřely dveře a z nich vyšla skupina bronzáků a tři stříbrní. Člověk je snadno rozeznal, protože stříbrní, Lýdie a dva korporátní vedoucí, se srdečně loučili, zatímco jejich podřízení bronzáci nesli dokumenty a příjemně se usmívali.

„Drahá Lýdie,“ poznamenal jeden ze stříbrných, „zaslechl jsem zvěsti o tom, že váš institut čeká reorganizace.“

Lýdie pokrčila rameny: „To je minulost. Nedělej si starosti. Stále budes jednat se mnou, Heřmane.“

„Já zase zaslechla, že jsi měla nedávno duel,“ přidala se druhá ze stříbrných. Gabriela tušila, že ti dva sledují nějaký cíl a že své otázky položili úmyslně.

„Nic významného, Rebeko,“ odpověděla Lýdie zlehka. „Vyprovokovala mne ambiciózní občanka třetí kategorie.“

„Někteří opravdu neznají své místo,“ zakroutila stříbrná hlavou. Nezdálo se, že by Lýdii vysloveně věřila - zřejmě měla své zprávy a věděla, že Karolína Drbohlavová spadla do nečekané pasti.

„Velmi působivý zápas,“ dodala pak. „Viděla jsem záznam na internetu. Tvůj otec musí mít ohromnou radost.“

Lýdiin otec? Co ten s tím má společného? pomyslela si Gabriela.

„Což mi připomíná,“ ozval se Herman, „že jsme ti zapomněli, drahá Lýdie, pogratulovat.“

„K čemupak?“

„K zasnoubení přece!“

„Ach tohle!“

Lýdie se jemně zasmála a žertem si schovala tváře do dlaní jako upejpavá školačka. Zelené oči ale zůstávaly chladné.

Když jsem ji ve Hře viděla, myslela jsem, že její roli poslušné komorné předvádí Lištička. Ale možná jsem se pletla! pomyslela si Gabriela. Nemělo by mne to překvapovat. Vím přece, jak si s Velehradským hrají na lásku.

„Trochu se zlobím,“ pokračovala Lýdie trucovitě. „Chtěla jsem tu novinu oznámit jako překvapení pro všechny přátele.“

„Překvapení to rozhodně bylo,“ poznamenala Rebeka a zachichotala se, o nic méně nevinná dívenka než její společnice. „Jestli můžu být tak smělá…“

„Prosím, Rebeko,“ pobídla ji Lýdie.

„Ne, neodvážím se!“

„Nestyď se! Na co se chceš zeptat? Jeho jizvy nebo jeho reputace?“

„Obojí,“ vydechla Rebeka - a i Heřman visel Lýdii na rtech. Bronzáci kolem byli také jedno ucho, i když netušili, o čem je řeč.

„Co na to říct! Jeho jizvy jsou sexy.“

„Sexy? Promiň, ale… Celé tělo! Vždycky jsem myslela, že máš úplně jiný vkus, sofistikovanější.“

Lýdie si nonšalantně olízla rty. „Každého vábí jeho vlastní rozkoš,“ řekla a opravdově zrudla. Nejspíš si vzpomněla, že těmi slovy Velehradský komentoval Liščino orgastické běsnění.

„Pochopil jsem správně, že pan Velehradský je, ehm, potížista?“ zeptal se Herman významně, nakloněný do středu jejich trojúhelníku, jako by čekal, že budou sdílet velké tajemství. „Slyšel jsem, že měl pletky s První-Spořitelní.“

„Prý odstřelil dva zlaté,“ přidala se Rebeka.

„Víceméně.“

Toto stručné potvrzení ukončilo debatu. Dva stříbrní a jejich doprovod odešli po tom, co si vyměnili s Lýdií několik zdvořilostních frází, které, jak se Gabriele zdálo, byly o něco srdečnější, než by považovala za přiměřené.

Něco se mezi nimi změnilo, přemýšlela. Ale proč?

Opuštěná Lýdie zamkla dveře od zasedací místnosti, rozloučila se se svými lidmi a přišla k ní.

„Á, tady jsi! Čekáš dlouho?“

„Chviličku“ odpověděla Gabriela a zvědavě se zeptala. „Kdo byli ti stříbronosové?“

„Ti? Herman Ohryzek a Rebeka Kóhnová. Zastupují dvě stavební firmy, pro které vyvíjíme speciální druh cementu. Vedle společnosti mého otce patří mezi nejvýznamnější zákazníky institutu.“

„Tví přátelé?“

„Na jejich přátelství bych se spoléhala asi jako na přátelství Jakuba Lízala,“ usmála se Lýdie. „Ale ano, občas spolu vyrazíme. Ve skutečnosti mne příjemně překvapili.“

„Proč?“

„Kvůli otci se pode mnou houpe židle. Ráda bych si myslela, že mne přišli podpořit.“

„To je od nich pěkné,“ zabručela Gabriela.

„Možná a možná také ne,“ dumala Lýdie, když scházely dolů po schodech. Když vyšly do starobylé aleje stromů, překvapeně se zarazila a ukázala na kdysi upravený záhon, který vypadal, že na něm přistála bomba. Po okolí zůstaly rozházené hrudky hlíny a okrasné kůry.

„Co se tady stalo? Nějaké divoké zvíře?“

„Jakub vyskočil z okna laboratoře,“ vysvětlila Gabriela, jako by šlo o běžnou událost.

„Nehoda?“

„Ne, slabé nervy.“

„Vypadá, že odešel po svých,“ poznamenala Lýdie, když prozkoumala stopy zanechané v hlíně a pomstychtivě dodala: „Škoda, že si nezlomil nohu! Oč vůbec šlo?“

Když jí Gabriela vysvětlila účel svého experimentu, přičemž se odhodlala přiznat i to, že plánuje přípravek, který pomůže lidem do Hry, Lýdie jen poznamenala: „Buď opatrná! Vzpomínáš si na Závišovy teorie, že ano? Takový preparát by mohl překazit plány na vysokých místech.“

„Mám přestat?“

„Rozhodně ne! Ale… Ze všech možných spolupracovníků sis vybrala takového podvraťáka. Zbav se ho, dokud můžeš.“

„Podepsal mi přiznání, že stojí za pamflety proti zlatonosům,“ připomněla Gabriela.

„Orel much nelapá,“ řekla Lýdie nabádavě. „Jedinému, komu záleží na takových hanopisech, jsou snaživí nýmandi jako Jakub. Mládež si zakřičí a zaprotestuje, aby pak sklapla podpatky. Nikdo ji nebere vážně.“

Jako na potvrzení jejích slov se objevila skupina studentů a studentek, kteří o něčem vášnivě debatovali. Když uviděli ženu se stříbrnou známkou, provinile zmlkli.

Vysoký černovlasý mladík, sotva měl dojem, že nevítaná dvojice je v bezpečné vzdálenosti, rozčileně pokračoval: „Safra, vám povídám, že šablony jsem musel spálit. Doma mám dramatickou situaci. Můj zaostalý fotřík dočista zcvokl…“

Ovšem, uvědomila si Gabriela, tyhle nikdo brát vážně nebude. Jsou to jen děcka, které si hrají na odboj.

„Mluvil, jako bych ho měla v hrsti!“ podotkla trpce. „Vypadal velice odevzdaně.“

„Jistě! Každý je hlavní hrdinou svého života! Dalším ale nestojí za pozornost. Našeho Jakuba málem zabijí hysterické křeče, sotva dostane trochu kofeinu s cukrem, mistr světa v sebeklamu. Odřízni se od něj, dokud nic neví.“

„To nebude těžké,“ usoudila Gabriela. „Kde ale najdu jiné pokusné… Ach, nech mne být!“

V té chvíli ji někdo zezadu objal a ze štíhlých paží ucítila známý parfém, velice hutnou kořeněnou vůni, která ulpívala na všem, čeho se Světlana Trojáková kdy dotkla.

„Slyšela jsem, že jdeme nakupovat,“ zašeptala jí do ucha zlatovláska. „Kamarád Ještěr nás poslal, abychom ti dělali doprovod.“

„Doprovod?“

Svým způsobem to dávalo smysl. Ale odkud se Velehradský dozvěděl, že Světlana trpí nezvladatelnou nákupní mánií? A hlavně proč by si myslel, že je dobrý nápad ji sem posílat?

„Doprovod jsem já,“ ozval se známý otrávený hlas. Schovaný ve stínu výklenku budovy se Juraj unuděně opíral o kamennou zeď, u nohou batoh, ze kterého trčela rukojeť cvičného meče. „Slečna Dokonalá se vetřela. Původně měla prodávat kytky s Matyášem. Ahoj, vy dvě. Budu váš tělesný strážce.“

„Nevšímejte si ho,“ štěbetala Světlana a nadšeně objala i Lýdii, která užasle ztuhla a vytřeštila oči.

Důvěrný tělesný kontakt se mezi stříbrnými považoval za tabu. V tom se stříbrní s plasťáky shodli, každá skupina z jiných důvodů. Plasťáci ze strachu z VIUR, stříbrní kvůli hormonální terapii.

Pro Světlanu žádná tabu neexistovala. Její bratr tvrdil, že je rozmazlená, ona sama se chválila, že bojuje proti zbytečným pověrám - a na smečku jejích nohsledů dělalo dojem cokoliv, co udělala.

„To stačí,“ ohradila se Lýdie a jemně (ale také velmi důrazně) se vyvlékla z jejího sevření. „Chápu to správně, že se Závišem nemáme počítat?“

„V žádném případě,“ řekl Juraj. „Dostal jsem přesné instrukce. Do nákupního centra se musíme nechat odvést e-taxíkem. Naše skupina se nesmí ani na okamžik rozdělit.“

„Co když budu chtít na záchod?“

„Půjdete ve dvou a já budu čekat u dveří.“

„A co když půjdeš na záchod ty?“ zeptala se Světlana zvědavě.

S tím Závišovy pokyny nepočítaly, takže Juraj ztuhl, ale pak sebevědomě odpověděl: „Prostě na záchod nepůjdu.“

„Bude s námi nakupovat tvoje sestra,“ připomněla mu tiše Gabriela. „To nevydržíš.“

„Žalud je voják, Žalud vydrží bolest,“ ušklíbla se Světlana, pak pohodila plavou hlavou jako rozmarné kůzle. „Teď, pokud mne na okamžik omluvíte…“

Sebevědomě zamířila ke skupině mladých revolucionářů. Byla to pestrobarevná směska studentů, jedna z mnoha chaoticky organizovaných skupin, které se v prostředí univerzity objevovaly a zase zanikaly.

Od pohledu šlo o potomky bronzáků a plasťáků. Tenhle druh zásadně držel pohromadě a hleděl spatra na takové jako Gabriela nebo Jakub, kteří se dávali přednost zámožnější společenské třídě.

Jakubovi Lízalovi každou chvíli někdo napsal na dveře ubytovny: Tady bydlí špinavý zrádce! plus symbol šibenice. Na což Jakub pravidelně reagoval voláním policie a vášnivou řečí před hlavní budovou, kde s mikrofonem v ruce vysvětloval, že není horší zlo než mezitřídní nenávist.

Footnotes

Nedomluvili jsme se, že se ve škole neznáme?

Nyní revolucionáři, když zpozorovali, že se k nim blíží školní bohyně, jimi nenáviděná celebrita, postupně utichali. Jediným, kdo stále hovořil, stále hlasitěji a vášnivěji, přesvědčený, že síla jeho hlasu jeho okolí fascinuje, byl černovlasý dlouhán ve vytahaném tričku.

„…povídám vám, safra, že koncert bude bestiální jízda. Jo, minule přišlo míň lidí, než jsme čekali - ale vzpomeňte si, že jsem meldoval, že vybírat vlezný je kapitální pitomost. No, neposlechli jste mě…“

„Lukáši!“ zavolala Světlana.

„Malý moment!“ odsekl Lukáš Mechový, aniž by se otočil a pokračoval: „Uvědomte si, sestry a bratři, že tenhle svět je shnilý jabko, který spadne, sotva do něj ťuknete prstem. Odpornej vřed, který musíme propíchnout. Hnis musí vytýct ven, safra. Naše hudba prorazí cestu všemu tomu svinstvu!“

„Lukáši!“

„Co je pořád? Řek jsem malý moment!“

Když se ale rozhlédl, došlo mu, že se stalo něco neblahého. Řada jeho spolubojovníků měla výraz, jako by spatřila ducha.

„Ahoj, sestry a bratři,“ usmála se Světlana líbezně, naprosto spokojená s účinkem, který vyvolala. „Nebudu vás zdržovat dlouho. Mám vyřídit vzkaz od, ehm, ústředního výboru strany.“

Takže tohle je Medardovo dítě? pomyslela si Gabriela překvapeně. Nikdy by nevěřila, že opatrný plasťák bude mít tak průbojného syna, bylo-li ovšem slovo průbojný to pravé.

„Trojáková!“ zavrčel Lukáš. „Co chceš?“

„Prosím, ó monarchové,“ deklamovala Světlana, „nestřílejte posly, kteří nesou špatné zprávy vám. Tvoje máma žádá, aby ses nezdržoval a mazal domů. Její slova, obávám se. Verbatim! Potřebuje někoho u pokladny.“

„Saframent, predikament!“ Lukáš splaskl, ale pak se zase nafoukl: „Dyť tvrdila, že prodávat budeš ty!“

„Také budu. Ale někdy… někdy musíme dát přednost vyšším zájmům,“ vysvětlila Světlana s důstojností člověka, který míří na pohřeb.

„Vyšším zájmům,“ odplivl si Juraj. „Hodlá jít nakupovat. Je mi Prvoka líto.“

„Prvoka?“ zeptala se Gabriela.

„Tak Lukášovi říká jeho bratr Matyáš, docela prima štěně,“ vysvětlil Juraj a s kapkou obdivu dodal. „Včera naši nádheru donutil, aby mu napsala esej do francouzštiny. Vykládala mu, že vždycky chtěla mít mladšího brášku, jako je on. Dokonale si ji ochočil.“

Lukáš Mechový se nadechl.

„Trojáková, Trojáková,“ promluvil přísně, „nedomluvili jsme se, že se ve škole neznáme?“

„Nedomluvili, opravdu ne. Jinak bych si nikdy nedovolila… Ale vážně nechápu, proč bych jako tvá nevlastní sestra neměla poznat tvoje přátele,“ trucovala Světlana, modré oči nevinné jako ranní obloha.

Účinek jejích slov byl tak ohromující, že revolucionáři si začali dávat dvě a dvě dohromady - a vyšlo jim přibližně milión! Dívka s krátkými vlasy a dlouhým tetováním, které se vinulo od zápěstí, přes rameno, záda, kalhoty, až ke kotníku levé nohy, odhodila zbytek cigarety svému kolegovi do sandálu a optala se: „Nevlastní brácha, jo? Proslulý Evžen sbalil tvojí mámu?“

„Jaký Evžen?“ optal se zmateně Lukáš, kterému Gabriela přičetla k dobru, že nemá přehled kdo je kdo v říši současných seriálů.

„Evžen Troják, pakoni,“ ozval se vedlejší mladík, který zpoza řemínku boty vylovil doutnající oharek, prohlédl si ho a když zjistil, že je použitelný, dal si spokojeného práska. „Kočky v růžích. Její táta je idol stařen vod televize.“

„Její táta nemá s mojí mámou nic společnýho,“ protestoval Lukáš. „A nejsem žádnej její brácha. Sem se zmínil, že náš starej Medard si je přived domů, ne?“

„Fakt jo? To je kanec!“

Lukáš se za nepřítomného otce urazil: „Můj táta není žádnej kanec. Je to vobyčejnej poctivej plasťák.“

„No dyž sbalil bohyni Trojákovou, musí být kaňour,“ trval na svém druhý mladík a zklamaně zkoumal cigaretu, která mezitím dohořela až k filtru.

„Von ji nesbalil, von ji jen přived. Jako dyž najdeš kotě na ulici, chápeš?“

„Ne!“

Zde mezi revolucionáři panovala upřímná shoda. Neuměli pochopit (a Gabriela jim to neměla za zlé), jak se mohlo stát, že prostý bohabojný plasťák přivede domů děti filmové hvězdy. V opačném gardu by nikdo neměl problém.

Stříbronos, který najde a adoptuje opuštěné dítě plasťáků, to byla oblíbená zápletka televizních společností. Ale obráceně?

„Někdy mi připadá,“ ozvala se Světlana vyčítavě, „že jsi, Lukáši, jako nedobytná pevnost, nepřístupný a chladný. Ublížila jsem ti snad? Opravdu chceš, abych předstírala, že se neznáme? Stydíš se za mne?“

Lukáš oněměl, nejspíš ohromený tónem, který byl jak důvěrný, tak vyčítavý.

„E?“ pronesl. „Jaká pevnost?“

„Zachraňte Prvoka,“ zasyčel Juraj. „Já vím, jak bude drama pokračovat. Ta herečka dojme všechny k slzám a Lukáš z toho vyjde jako prvotřídní blbec!“

Ale nepodnikl nic, aby nešťastníka ze šlamastiky dostal. Každý, kdo se odváží Světlanu přerušit, se sám stane vedlejší postavu, přemýšlela Gabriela. Přináší vzrušení do nudných životů, naše samozvaná spasitelka!

Někdy ve chvíli, kdy revolucionáři změnili strany a omámenému Lukášovi domlouvali, aby dal zdrcené nevlastní sestře šanci, se Lýdie odhodlala k akci.

„Nebudeme se plést do rodinných záležitostí Mechových,“ zavelela rázně, i když jí cukaly koutky. „Odcházíme!“

„Tak tedy sbohem. Ráda jsem vás poznala.“

V nebezpečí, že by přišla o velký nákup, Světlana se dojatě loučila se skupinou revolucionářů, děkovala jim za vlídné přijetí - a omlouvala se Lukášovi za způsobené nepříjemnosti tak vehementně, že ten by se nejraději propadl do země, najednou nedůvěryhodný ve své roli odhodlaného a nekompromisního vůdce nespokojených mas.

Footnotes

Nezacházíš trochu daleko, sestro moje?

K úžasu všech, e-taxi je nevyložilo u velkého nákupního centra, ale v odlehlé městské čtvrti. Že jde o místo, kterému dávají přednost občané vyšších kategorií poznali jednak podle pávů na ulici, jednak podle množství soukromých aut, zaparkovaných na vyhrazených místech pro zákazníky butiků.

Zde se nepořádaly velké bronzo-plasťácké výpravy za výprodejem, ve kterých stovky autobusů svážely natěšené občany, aby si ti užili potěšení z utrácení peněz za zboží, které nepotřebovali - a které zabíralo místo, dokud je kupující svědomitě neposlali na recyklaci.

Nebo, pokud je, jak bylo častější v případě plasťáků, nevyklidila úklidová četa po epidemii VIUR.

„Šik&Šik!“ zajásala Světlana. „Ještěr má vkus, to se musí nechat!“

„A peníze,“ zahučel temně Juraj a podezřívavě se otočil na Lýdii. „Jsi si jistá, že je to v pořádku?“

Má pravdu, uvědomila si Gabriela. Takhle to pokračovalo u Trojáků. Evžen mne představil jako adoptovanou dceru, aby pak…

Nechat si kupovat drahé dárky jí nebylo proti srsti, pokud by nenásledovala kola svádění a vydírání.

Mohla bych ale pokoušet Velehradského? Člověka, který nepotřebuje hormonální přípravek, aby neměl city? Nesmysl!

„Plány, které máme pro Šest společníků jsou velkolepé,“ poznamenala Lýdie klidně. „Každý z vás reprezentuje naši firmu,“ zde se nesouhlasně zamračila na Jurajův batoh a násadu, která z něj čouhala, „proto musíte dbát na vnější fasádu.“

„Jsem naprosto pro,“ souhlasila Světlana a svůdně se zavlnila: „Bude chtít Ještěr provést inspekci jednotky ve spodním prádle? Jsem jeho největší fanynka!“

Gabriela, Juraj a Lýdie se k ní ohromeně otočili.

„Co to plácáš?“ optal se Juraj. „Tuhle jsi tvrdila, že Záviš je odpudivý a duševně narušený gauner. Od kdy jsi ty jeho fanynka? Pardon, ona to tak nemyslela! Nic ve zlém,“ dodal směrem k Lýdii, která se rozhořčeně nadechovala.

„Od chvíle, kdy jsme ho má Kopretina a já zahlédly, netoužíme po ničem jiném, než abychom se mu odevzdaly tělem i duší,“ prohlásila Světlana zálibně. „Výhradně ve Hře samozřejmě.“

„Nezacházíš trochu daleko, sestro moje? Měj ohledy!“

„To je v pořádku,“ ozvala se Lýdie. „Překvapuje mne, že Světlana nebo její, ehm, Kopretina mají Ještěra za atraktivního.“

„A ty snad ne?“ užasla Gabriela.

„Vždyť je jako mramorová socha,“ doplnila Světlana. „Kus antické marmorea!“

„No právě! Jako vyretušovaný, bez škrábance,“ mínila Lýdie, ale dál téma nerozváděla.

Pokud člověk stráví život obklopený předměty bez chybičky, možná začne drobné nedostatky považovat za přednost, filosofovala Gabriela a zašeptala své společnici do ucha: „Opravdu jsou ty jizvy sexy?“

„Dost hloupostí,“ prohlásila Lýdie, aniž by odpověděla. „Vstupujeme na území, na které nepatříme. Já nejsem Záviš, omlouvám se. Jak on rád říká: Já dovolila, aby mne mé předsudky formovaly.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že jsem hodně nervózní,“ přiznala Lýdie. „Podívejte se na vývěsní štít.“

ŠIK&ŠIK

Vstup pouze pro občany první a druhé kategorie

Občané nulté kategorie s doprovodem

„Vyhodí nás?“ zeptala se Světlana vyděšeně. „To je donebevolající diskriminace!“

„Nevyhodí nás, ovšemže ne! Nakonec, já jsem stříbrná a vy jste občané-kandidáti. Ale pokud zákazník nesplní vstupní minimum, dají velmi zřetelně najevo, že má nakupovat jinde.“

„I tobě?“

„Ano, i mně,“ přikývla Lýdie. „Vzpomínáš si na druhý butik, který ti Záviš doporučil?“

„Laguna?“

„Kdysi jsem tam zažila něco velmi ponižujícího. Bojím se, že Záviš přecenil mé zázemí. Není stříbronos jako stříbronos!“

„Nemusíme tam chodit,“ řekla Gabriela rychle, šokovaná, že vždy klidná Lýdie má trému. „Velehradský ať si trhne!“

„Musíme to alespoň zkusit.“

„Proč?“

„Z mnoha dobrých důvodů.“

„Tři budou stačit!“ řekl Juraj.

„Dva by byly málo a čtyři moc,“ vysvětlila Světlana. „Vzpomeňte si na Aristotela.“

„Za prvé,“ řekla Lýdie neuspěchaně. „Potřebuji vědět, jak si stojím. Návštěva zde je lakmusový papírek. Pustí-li mne dovnitř, velmi dobře. Nepustí-li, pak přede mnou lidé jako Karolína Drbohlavová ztratí přirozený respekt.“

„Poradila sis s ní pěkně,“ podotkl Juraj s obdivem.

„Já nejsem bijec jako Xantipa Millerová,“ oponovala Lýdie trpce. „Kdyby neúřadovala Lištička, neměla bych šanci.“

„Slyšels ji?“ zašeptala Světlana a nabádavě Juraje zpohlavkovala. „Žádné bitky nebo skončíš na fašírku.“

„Nech mne, Kopretino!“

„Jak si přeješ, Žalude.“

„Neříkej mi Žalude! Říkej mi Zahradníku.“

„Jak si přeješ, Žalude.“

„Přestaň!“

„Jak si přeješ, Žalude.“

„A co druhý důvod?“ Juraj nikdy hádku se sestrou nevyhrál, proto Gabriela položila další otázku.

Z nějakého důvodu měla dojem, snad vlivem Lýdiiných pochmurných úvah, že je někdo sleduje, schovaný za výkladní skříní.

„Za druhé,“ pokračovala Lýdie a zamračila se na šaškující Trojákovi, „vstoupila jsem do soutěže o dědictví.“

„Jak můžeš soupeřit o dědictví, když tvůj otec ještě žije?“ zeptala se Gabriela.

„To je komplikované. Stačí, abys věděla, že můj otec má čtyři konkubíny a dvanáct dětí. Aby zajistil pro svou korporaci ideálního následníka, vyhlásil soutěž o dědictví.“

„No ovšem,“ plácla se Světlana do čela. „Kočky v růžích měly díl, ve kterém Evžen pomáhá takové, jako jsi ty. Takže Záviš jde po tvých penězích? Lotr chamtivý!“

Ať už chce Velehradský cokoliv, nejsou to peníze, pomyslela si Gabriela.

„Soutěž končí ve chvíli, kdy otec zemře. Existuje průběžné pořadí. Kdokoliv je v té chvíli na prvním místě, stává se univerzálním dědicem.“

„Pane jo! Proč Evžen nevyhlásí nic takového!“ litovala Světlana, přejela si prstem pod krkem a zachroptěla. „Vodkráglovala bych bráchu a měla prachy v kapse.“

„Soutěž má kritéria, která vyhodnocují naši právníci,“ pokračovala Lýdie. „Jedním z nich je společenské postavení. Stručně řečeno, stát se zákazníkem butiku jako Šik&Šik by mi přineslo pár bodů k dobru.“

Takže celou dobu nešlo o mne, pomyslela si Gabriela zklamaně. Záviš mne využil jako záminku, aby popostrčil Lýdii.

„A za třetí?“ zeptala se v chabé naději, že se nyní ozve její jméno.

Ta naděje se vzápětí roztříštila na střepy.

„Za třetí, Šest společníků,“ pokračovala Lýdie. „Ten chlap, co chce, abychom mu říkali Snížek,“ stále ještě nemohla přijít Alibabovi Radoradovi na jméno, „se neobtěžoval řádně vysvětlit, co představuje zvláštní společnost… Mimochodem, pověděl vám Medard o Kouckém?“ zeptala se sourozenců Trojákových.

Ti zavrtěli hlavou.

„V den, kdy jste utekli z domova,“ vysvětlila Lýdie, „mne navštívil otcův právník. Protože mé zapojení do soutěže nebylo podle otce dostatečné, chystal se mne Koucký usměrnit - nebo mi vyhrožovat, podle toho, čemu dáte přednost. Jakmile se ale dozvěděl, že jsme Medard, Záviš a já partnery ve Hře, zdál se spokojený.“

„Dalších pár bodů k dobru?“ hádala Světlana.

„Víc než to! Bohužel nechtěl prozradit podrobnosti. Proto jsme tady. Jak už jsem řekla, Šik&Šik je lakmusový papírek. Mohlo by být, že jako spolupodílník v Šesti společnících stojím výš, než ředitelka malého technologického institutu.“

Tonoucí se stébla chytá? napadlo Gabrielu. Lýdie se zdá motivovanější, než když jsme se poprvé potkali.

„No dobrá,“ zabručel Juraj. „A co máme dělat? Vykládat jim na potkání, co jsme zač? Ahoj, já jsem jeden ze Šesti společníků, na stupnici od jedné do deseti, jak mne hodnotíte?“

„Mínus jedna,“ neodpustila si Světlana.

Lýdie se zhluboka nadechla: „Nemusíte dělat vůbec nic. Tvařte se přirozeně, buďte zdvořilí, ale sebevědomí. Tyhle butiky mají inteligentní kamerové systémy, které vás zaškatulkují.“

„Jak poznáme, že jsme uspěli?“

„To poznáte!“

Při vědomí zkoušky, která je čeká, všichni ztichli. Budova před nimi se zdála neúměrná významu, který ji přisuzovali. Neměla ani dvě patra a byla postavená ve stylu Měsíčních kamenů, to jest jako betonový kvádr bez oken, zdobený geometrickými tvary v modrošedé barvy.

Kromě několika informačních nápisů by nikdo nepoznal, že se zde prodávají šaty a spodní prádlo.

„Jako natřený vojenský bunkr,“ poznamenal Juraj.

Sotva se postavili před automatické dveře, na okamžik se zdálo, že jejich výprava skončí dříve než začala. Po dlouhé pauze se ale dveře z tlustého bezpečnostního skla otevřely do stran.

„Dobré znamení?“ zašeptala Gabriela.

„Snad,“ zašeptala nazpátek Lýdie. Obě dvě se držely za ruce, aniž by jim to přišlo nepřirozené.

„Žalude,“ sykla Světlana a natáhla paži. „Nechceš se také chytit maminky?“ Pak se hlasitě rozesmála a zvědavě se rozhlédla kolem. „To bylo tedy napínavé! Haló! Kde jste kdo?“

V napjatém tichu její zvonivý hlas působil jako úder do hlavy.

Zrozená k úspěchu, napadlo Gabrielu závistivě. Ona si snad neumí připustit, že by nás odsud vyrazili.

V každém případě se kouzlo vytratilo a oni následovali její příklad.

Dostali se do jakési předsíně, pokryté nikoliv obrázky lákavých modelů a modelek, ale zachmuřených mužů a žen, kteří se snad ani nezajímali o to, co nosí.

Každý z nich cílevědomě hleděl kupředu nebo vzhůru, jako by hlásali: „Jen obloha je můj strop.“

„Pracuj tvrdě - a když nemůžeš, pracuj ještě tvrději,“ prohlásila Světlana pohrdavě.

Viděl jsem potkana na pilíři,
byl uštvaný, sláb a sám.
Stále výš a výše, tam on míří,
včera sluha, zítra pán.

Plaše zarecitovala Lýdie, jako by chtěla podpořit Světlaninu pozici, ale nedovážila se příliš nahlas.

„To jsou pozoruhodné verše, slečno Krajcarová,“ ozvalo se náhle. „Smím se zeptat, kdo je napsal?“

Byl to hluboký mužný hlas - a jeho majitel nebyl o nic horší. Z přítmí místnosti, u svítícího ovládacího panelu, kde za nimi právě zavíral dveře, stál rozložitý padesátník. Kdyby neměl stříbrnou známku kolem krku, mysleli by si, že je to člen ochranky, který má za úkol strážit vchod.

„Ó,“ vyjekla Světlana falešně a položila si ruce na hrudník. „Plížíte se jako duch, člověče! Vy budete moje smrt!“

Ona rozhodně nemá v úmyslu škemrat, aby ji pustili dovnitř. Sebevědomá na hranici nesnesitelnosti, pomyslela si Gabriela.

„Omlouvám se, slečno Trojáková,“ promluvil muž. „Samozřejmě jsem vás nechtěl vyděsit. Jste u nás poprvé, že?“

„A s takovou možná i naposled,“ zahučela Světlana ke zděšení všech. Lýdie se zhluboka nadechla, ale pak jen s jemným úsměvem poznamenala: „Buď prosím zdvořilá, miláčku.“

Lepší drzé čelo než poplužní dvůr! Pokud máme selhat, selžeme hrdí jako padlí andělé?

Footnotes

Jako bych byl vzduch! Jako bych neexistoval!

Gabriela se sice cítila pod zkoumavým pohledem stříbrného velice malá a nepatrná, přesto se ale narovnala a tvářila se nezaujatě, přičemž se jí třásly kolena. Nedělala si iluze, že právě potkala někoho velice vlivného.

„Ty verše, slečno Krajcarová,“ připomněl se stříbrný. „Zajímá mne jejich původ. Jsou tak báječně nevhodné,“ dodal s rošťáckým ušklíbnutím, které by mu dodalo vlídný výraz, kdyby oči nezůstávaly studené.

Svým způsobem připomíná Medarda, pomyslela si Gabriela.

Kde ale Medardovy černé vousy trčely do všech stran, tyto zůstávaly pečlivě zastřižené. A kde se Medardovo tělo začínalo roztékat tukem, tam tento muž ukazoval mohutné svaly.

Kromě toho měl snědou pokožku, kterou stříbrní často maskovali narůžovělou barvu, způsobenou přehnaným pitím supertonických nápojů. A kde Medard působil jako dobrácký strýc, tam tento vyzařoval surovou autoritu.

„Neznámý autor, obávám se,“ řekla Lýdie. „Pan Julius, předpokládám?“

„Máte pravdu. Zapomněl jsem se představit. Ben Julius, vedoucí této prodejny. Smím vědět, čemu vděčíme za vaši návštěvu?“

Divná otázka! Jako by se ptal, proč jsme tady my, kteří sem nepatříme. Naštěstí jsem natolik bezvýznamná, že se mnou se v rozhovoru nepočítá. Můžu tedy udatně mlčet.

Juraj došel k podobnému závěru a ustoupil o krok dozadu. Světlana chápala, že není vhodné, aby pokračovala, takže vše zůstávalo na Lýdii. S každou vteřinou jejího mlčení rostlo napětí.

Proto bere modré pilulky, uvědomila si Gabriela. Tlak, kterému jsou stříbrní vystavení, musí být enormní. Jedna její věta rozhodne, zda se dostaneme dovnitř nebo nás vypoklonkují ven.

„Nedávno,“ promluvila Lýdie, „jsme stáli před budovou, kam směli vstoupit jen ti, kteří smějí vstoupit. Maně mne napadá,“ dodala s nádechem škodolibosti, „zda ti lidé neukradli vaše moto.“

Ben Julius zaujatě zvedl obočí: „A vstoupili jste?“

„To si pište,“ ozvala se hrdě Světlana a předvedla hlubokou úklonu. „Šest společníků k vaším službám, pane.“

Pak pokračovala zřetelně otráveným hlasem: „Vážení, co kdybychom se odsud vytratili? Těšila jsem se, že nakoupím, ale tady je to na dlouhé lokte. V Laguně prý nedělají takové cavyky.“

„Perfektní etuda! Touché!“ Ben Julius nevypadal v nejmenším dotčeně, byť se chytil za srdce jako zasažen kordem. „Doufám, že ve vás medicína získala tolik, kolik ve vás ztratilo divadlo.“

„Někteří získají, někteří ztratí,“ odsekla Světlana, nijak zaražená, že o ní tolik ví. Nejspíš ji ani nenapadlo, že by mohl nevědět. „Vy počítám budete patřit mezi ty druhé.“

„Inu, naše konkurence hledá jiné kvality,“ poznamenal Julius, aniž by podnikl jakýkoliv pokus je pozvat dál - nebo naopak.

„Na slečnu Krajcarovou, například, čekáme dlouho,“ dodal a ukázal na jednu ze stěn, kde přísně vyhlížející profesor hleděl do mikroskopu. „Věříme totiž, že věda je šik. Naši přátelé v Laguně nikoliv.“

Takže o Lýdiině pokus dostat se do Laguny vědí, uvědomila si Gabriela. Tady ale prošla. A co my? Co já? Mám vůbec šanci?

„Vás, slečno Márová, jsme očekávali později,“ obrátil se Julius k ní, jako by jí četl myšlenky, a dokonale ji tak zaskočil.

Očekávali? Proč by měli? V každém případě jsem polichocená!

Pokusila se o šarmantní úsměv a la Světlana, ale její ztuhlé rty se sotva hnuly. Musím vypadat jako praštěná manekýna!

„Tak či onak,“ Ben Julius ukázal na vchod do samotného butiku, „vítejte v naší skromné prodejně. Náš personál se vám bude s láskou věnovat. Odložit si můžete zde.“

Než je Julius zavedl do šatny, zeptal se Juraje, zda si přeje oddělenou místnost. Juraj, věrný slibu, který dal Závišovi, odmítl, na což vedoucí butiku pokrčil rameny a se slovy „Pokud dámy nic nenamítají, pak prosím!“ odešel.

Proč by dámy měly kruci něco namítat? uvažoval zmatený Juraj. Čím dál víc si připadal jako bezvýznamná přítěž. Jistě, překonali vstupní pohovor, ale Juraj nebyl tak zabedněný, aby si nevšiml, že Ben Julius ho úspěšně ignoroval. Jako bych byl vzduch! Jako bych neexistoval!

Trpce uvažoval, že na společenském žebříčku, alespoň podle pravidel Šik&Šik se nachází na samotném dně. Lýdie měla korporátní rodinu, Gabriela studijní stipendia, jeho sestra neotřesitelnou sebedůvěru, zatímco on se vezl na chvostu slávy svého otce-celebrity.

Na tom nezáleží, napomínal se. Sestra měla pravdu. Jsem voják, mám úkol. Záviš mi důvěřuje.

Záviš Velehradský byl jediným člověkem (pokud nepočítal husičky, jako byly Amálie a Sabina, které potkal před budovou Herního Centra), který kdy o něm mluvil pochvalně. Jindy jsem bratrem své sestry. Nic víc, nic míň. Ale Záviš Velehradský o něj stál, víc než stál o Světlanu. Všichni ostatní možná už výjev z e-taxíku zapomněli, ale on si ho přehrával stále dokola.

Protože se mi zamlouvá. Rád bych ho měl v týmu, řekl tehdy o něm Záviš.

Juraj věděl, že kdyby si promluvil s Gabrielou nebo sestrou, obě by mu vysvětlily, že Záviš jako obratný manipulátor podnikl vše, aby ho přetáhl na svou stranu. Ale také věděl, že ty dvě stojí o stejný druh uznání.

Nyní se jeho odhodlání ocitlo před obtížnou zkouškou. Sotva vešli do šatny - což byla místnost s dřevěnými lavicemi potaženými pravou kůží a s luxusními ručně vyřezávanými skříňkami, na které měl strach byť jen sáhnout - Lýdie se postavila k jedné ze skříněk a začala se vysvlékat. Světlana ji následovala, zatímco Gabriela a Juraj na ně zírali.

„Co to děláte?“

„Neslyšels svalnatého Bena, Žalude? Máme si odložit.“

„Co prosím?“

„Chtějí nás nahaté,“ ušklíbla se Světlana. „Proč by ti jinak nabízeli oddělenou šatnu? Vlezls sem sám, tak si nestěžuj. A odlož dřevěný meč, hrdino. Od teď nás můžeš bránit leda zduřelým camprlíkem.“

Za jiných okolností by to odmítl jako vtip, ale Lýdie a Světlana už byly ve spodním prádle a nezdálo se, že by hodlaly končit.

„Mám se otočit?“ zeptal se nejistě.

„Máš se vysvléct,“ napomenula ho Lýdie a otočila se ke strnulé Gabriele, aby jí ta pomohla s podprsenkou. „Tvoje sestra má pravdu. Dívej se, jak uznáš za vhodné, ale svlékni se. Sledují nás a hodnotí. Stud je primitivní přežitek.“

Krucinál! Tady jsou kamery? Ta slavná zkouška ještě neskončila?

Když Juraj pochopil, mužně rozepnul první tři knoflíky košile, aby dal najevo, že se nestydí. Primitivní přežitek, jistě! I když mu nenašeptával pubertální Žalud, přesto se ocitl v rozpacích.

Ne kvůli sestře nebo Lýdii, i když ta druhá ho svou chladnokrevností vyváděla z míry, ale kvůli Gabriele, která vypadala upřímně zaskočená.

„Co se děje?“ optal se.

Dobrá otázka, napomenul se pak. Co by se dělo, že?

„Já…“ Gabriela zaváhala. „Já nejsem připravená.“

Připravená na co?

Žili spolu rok pod společnou střechou, ale skutečně intimních kontaktů mezi nimi moc nebylo. Dům Trojáků byl dostatečně prostorný, aby Gabriela měla soukromí. Dnes to bude poprvé, kdy ji uvidím, ehm, v rouše Evině!

„Nebudu se dívat,“ ujistil ji a otočil se.

„Ale kamery budou,“ zamumlala Gabriela a velmi neochotně se sklonila ke svým střevícům. „Budoucí stříbrný musí být lhostejný.“

Budoucí stříbrný?

Pokud se týkalo budoucnosti, Juraj neměl nikdy jasnou představu. Kromě romantické představy, že se stane bijcem v kleci (a i jemu to přišlo směšné), neměl žádné plány. Mám vůbec na to, abych byl stříbronosem?

„Pospěš, Žalude,“ zakřičela na něj Světlana a obratně se zbavila poslední překážky na své cestě k dokonalému nudismu, „nebo si fakt budu myslet, že Kipling měl pravdu.“

„Kipling?“ Lýdie už pečlivě skládala své svršky do skříňky. Juraj si všiml, že má s jeho sestrou podobný typ postavy. Obě dvě byly vysoké, štíhlé a nepříliš vyvinuté, ideál moderní krásy v kostce - androgynní a neurčitý, nepřehnaný v žádném rozměru.

Na rozdíl od Světlany, která málokdy cvičila a pleť měla mléčně bílou, Lýdii vystupovaly pod kůží dlouhé svaly s typickým narůžovělým nádechem.

„Podle Kiplinga má každý hoch víc zábran než jakákoliv holka. Pospěš, jinochu ušlechtilé rasy!“

„Krásný jinoch,“ poznamenala Lýdie a klidně si ho prohlížela. Její zelené oči měly obvyklý chladný výraz a co hůř - nezdálo se, že by Lýdie hodlala přestat, nehybná jako jestřáb zaujatý myší. Když stříbrní nepředstírají, jsou docela strašidelní, napadlo ho. Nemám strach! Výzva přijata!

Juraj chápal, že kdyby mu Lýdie poskytla pohodlí zdvořilého nezájmu, zůstal byl rozptýlený - nyní se snažil dokázat sobě i jí, že mu na zvědavých kamerách nezáleží. Pro tentokrát drž zobák, sestro moje, pomyslel si, když se napřímil, nahý jako Adam. I tak jsem na hraně.

„Když jsi byl mladší, přišels mi roztomilejší,“ neudržela se Světlana. „Spokojená?“ otočila se pak k Lýdii, zřetelně nespokojená, že si stříbrná jejího bratra přivlastňuje pohledem. „Neměl by ti vyhovovat. Tenhle nemá jizvy.“

„Žárlivost je také primitivní přežitek,“ poznamenala Lýdie.

„Já na Žaluda nežárlím,“ čertila se Světlana.

„Je peux seulement le regarder, mais je ne peux pas le toucher,“ zamumlala Lýdie v narážce na svůj problém. „Mohu se dívat, nemohu se dotýkat.“

Světlanu to rozzuřilo.

„Pauvre petite vieille,“ zasyčela. „Ces monstres disloqués furent jadis des femmes!“

Ubohá stařenko? Ty zkřivené příšery byly kdysi ženami? To už zachází daleko! Ze sestry nemluví žárlivost, ale uražený vlastník, pomyslel si Juraj trpce. Má prostě dojem, že jí patřím.

„Omluv se,“ napomenul ji. „Nebudeš tady recitovat Květy zla a doufat, že ti to projde!“

„Ó! A já věřila, že vzdělání a ty se míjíte,“ vyprskla Světlana, modré oči potemnělé záští.

„Celá matka,“ poznamenal. „Už jen zbývá, abys začala házet boty.“

„Já! Nejsem! Jako! Ona!“

Aby to dokázala, násilně se uklidňovala, až se zdálo, že jí nahromaděná pára stoupá z uší.

Footnotes

Jak oslavíme naše nečekané setkání?

Další cesta vedla po mramorových schodech do podzemí. Kamenná dlažba vzbuzovala pocit neosobního chladu, málo pochopitelného, když venku se do budovy opíralo silné zářijové slunce a ze stěn rudě žhnuly infrazářiče - mlčenlivé svědectví toho, že v případě nouze by budova odolala i dělostřelectvu.

V tlumeném světle vše získávalo pekelný nádech, jako by sestupovali k branám očistce. Obrazy úspěšných a sebevědomých, které v předsíni nabádaly k povýšení na společenském žebříčku, získávaly jiný význam.

Obličeje, zvednuté k nebi, připomínaly kostelní fresky zatracených hříšníků, pohany Dantova očistce, kteří vědí, že ztratili božskou přízeň, ale stále věří v nebeské království, naplnění nadějí i závistí.

„Zdejší systémy,“ varovala je Lýdie, než vstoupili dovnitř, „útočí na podvědomí a umělá inteligence hodnotí výsledky.“

„Jak?“

„Když se nesvlečete, odhalíte slabost. Když se vzrušíte, odhalíte slabost. Když se rozzlobíte, odhalíte slabost. Totéž platí, když budete málo nebo příliš hamižní, ambiciózní či neteční. Každou odchylku zneužijí proti vám.“

„Jestliže je to tak,“ ozvala se Gabriela, která se snažila udržet hrdý postoj, byť když i slepý viděl, jak se cítí nesvá, „pak neexistuje způsob, jak je nekrmit osobními daty.“

„Samozřejmě. Kdyby ty systémy nebyly spolehlivé, Šik&Šik nebo Laguna by do nich neinvestovaly. Berte to tak, že chtějí vědět, s kým mají tu čest.“

„A to je dobré?“

„Vůbec ne,“ odtušila Lýdie a přátelsky objala Světlanu kolem ramen. Jen ztuhlá čelist a neupřímný úsměv napovídaly, jak moc se musí přemáhat. „Dobré je svoji slabost popřít. Nejlepší kamarádky, miláčku?“

„Že váháš, nejko,“ odpověděla Světlana tak vřele, že jeden by hádal, že ty dvě se znají roky.

Když sestupovaly po schodech, zavěšené do sebe a tiše si šeptaly, Juraj pochopil, že je Lýdie nechala s Gabrielou napospas, pravděpodobně úmyslně.

Kdyby nám nabídla pomoc, označila by nás jako vadné kusy. Ale co mi na tom krucinál záleží! Já se nikdy necpal mezi stříbronosy!

„Neměl by být takový problém blafovat,“ zamumlala Gabriela, „jenomže se třepu, celá špinavá.“

Špinavá? Jako pošpiněná slídivými kamerami? To je naivní interpretace.

Gabriela vyrostla v sirotčinci a byla na drsné zacházení zvyklá. Co jí může vadit? Moje maličkost?

Všiml si, že její černé oči neustále bloudí po nahých tělech dvou grácií, tvář staženou do útrpných nespokojených vrásek.

To je celá potíž? oddechl si Juraj s úlevou. Připadá si nedokonalá, když se porovná se sestrou a Lýdií? Jak ji vůbec napadlo se s nimi měřit?

Existovala celá řada objektivních důvodů, proč Gabriela nemohla dosáhnout standardů současné krásy. Před padesáti lety by ji kdekdo považoval za pohlednou, zejména když by se nalíčila a zvýraznila snědý půvab temperamentní jižanky.

Ten pravda neodpovídal odtažité povaze, ale to náhodný pozorovatel nemohl tušit. Nic jí nemohlo být víc cizí než tančit vášnivé flamenco za zvuku kytar..

A to bylo vše!

Neměla přístup k dietě, která by nezničila její pleť. Syntetická průmyslová strava chudých rodin, složená z náhražek, zvýrazňovačů chuti, konzervantů, sladidel a návykových látek, rychle dělala z lidí trosky; jejich buňky stárly a odumíraly, náchylné k defektům a rakovinovému bujení.

Gabrielu zachránilo, že si jí otec všiml včas. Za pár let by bylo pozdě.

Ale i tak mu otcovo pobláznění přišlo na hranici zvrácenosti. Ne proto, že Gabriela byla příliš mladá, ale proto, že z ní čpěla plasťácká nedostatečnost.

I mne mé předsudky formovaly, pomyslel si vztekle. Černovláska v něm vzbuzovala nádech odporu, který nesměl dát najevo, aby nerozbořil poslední zbytky dívčího sebevědomí.

Musí se mi líbit! napomenul se. Yo no le temo al castigo! Nebojím se trestu! dodal furiantsky a jemně ji chytil kolem pasu, tak důvěrně, jak jen to šlo.

„Můj táta má výborný vkus,“ zašeptal, zatímco ji vedl po schodech dolů, jeden mramorový stupeň po druhém, lichotku po lichotce, přímo tam, kde tušil muka pekelná.

Schodiště sestupovalo do podzemních prostor, které neměly s prodejem šatů nic společného. Uprostřed se nacházel modrý bazén s půdorysem ve tvaru květu. Z otevřených tlam chrličů, realistických soch zvířat, proudily prameny zeleně fosforeskující tekutiny.

„Živá voda,“ řekla Světlana užasle. „No páni!“

„Konečně ohromena, slečno Trojáková?“

Zpoza dórských sloupů vystoupil Benjamín Julius, doprovázený třemi bronzáky v bílých lázeňských dresech. Jeden z nich nesl tác se čtyřmi skleničkami.

„Ohromená takovým plýtváním,“ odsekla Světlana a ukázala na bazén, ve kterém se spokojeně vznášelo několik postav. „V nemocnicích se předepisuje v mililitrových baleních.“

„Vy jste zákazník podle mého gusta, slečno Trojáková. Mnozí ani netuší, jaké poklady zde nabízíme. Prosím, na zdraví!“

Ve skleničkách, které stály na stříbrném podnose, nebyla tato živá voda, k jejímuž zabarvení a záhadné záři měl Juraj odpor, ale bezbarvá tekutina, kterou uměl rozeznat.

„Ranní rosa,“ poznamenal ke Gabriele, kterou stále držel kolem pasu. „Opojná, ale neškodná.“

„Není neškodná,“ opravila ho a vzala si jednu. „Vysoce návyková, pokud vím.“ Ale stejně jako on do sebe sklenici dychtivě obrátila. Stát nazí jako prst před plně oblečeným Juliusem a jeho dvorní suitou je znervózňovalo.

A co hůř, zvědavě si je prohlíželi i lidé naložení v bazénu. Každý z nich měl kolem krku stříbrnou známku a nad jejich přítomností zvedal obočí.

„Nyní,“ prohlásil Julius, „si vás já a mí asistenti rozdělíme. Musíme se důkladně seznámit s vašimi těly, máme-li vás oblékat tak, jak se sluší na naši značku.“

Přitom se významně díval na Lýdii, jako by naznačoval, že ho neoklamala.

Světlana se pleskla do čela. „Já málem zapomněla, proč jsme sem přišli! Není se co divit, že máte tak málo zákazníků. To zdržování leze krkem!“

„Dáváme přednost kvalitě před kvantitou,“ odpověděl Julius a výhružně si promnul obrovské růžové dlaně. „Slečno Trojáková, vy jste výjimečná. Rád bych se vám věnoval osobně.“

„Poslužte si.“

Jako by chtěl vstoupit pouze tam, kde je odmítán, Benjamín Julius ztratil zájem a pokynul jedné ze svých asistentek, aby Světlanu odvedla na jedno z připravených masérských lehátek.

„Má přítelkyně má pravdu,“ poznamenala Lýdie a chladnokrevně ukázala na jediného mladíka ve skupině. „Tenhle mi vyhovuje. Musíte nás omluvit, Benjamíne, ale spěcháme,“ dodala pak, když si svou kořist odváděla stranou.

„Prosím, slečno Krajcarová. Jak je libo!“

Když je člověk dostatečně drzý, může si vybírat?

Juraj s Gabrielou, opět zanechaní napospas, si s hrůzou uvědomili, že na ně zbyli malá plavovlasá žena a strašidelný Benjamín, který, nyní když měl pouze kalhoty a bílé triko, připomínal postavou řezníka.

Jak moc se hodlají seznamovat s naším tělem? přemýšlel Juraj. Bylo mu jasné, že pokud by se nyní vydal ke zbývající asistence, Benjamín Julius by to vyhodnotil jako slabost a sáhl po něm.

Podíval se na Gabrielu a jako na povel od sebe odstoupili. Teď je to každý za sebe, signalizovali si. Nic osobního.

Ani jeden se netoužil stát kusem hovězího v těch obrovských prackách.

Vítězná strategie je jasná, pomyslel si Juraj, stačí se nabídnout. V té chvíli jsem v bezpečí. Julius jde jen po kusech na odstřel.

Ale odhodlat se a dobrovolně vystoupit z řady bylo jako vrhnout se do propasti střemhlav. Ovšem, oba vycházíme z předpokladu, že ta žena je menším z obou zel.

Pokusil se o dlouhý zkoumavý pohled a la Lýdie, jen aby narazil na bariéru netečnosti.

Na té ženě nebylo nic zvláštního. Byť nosila bronzovou známku, tělo i pokožku měla pěkné, možná získané díky práci pro Šik&Šik. Ve tváři jí ale chyběl jakýkoliv výraz; dávala tak najevo, že to není ona, kdo rozhoduje, kdo kam patří.

Přihlas se, nabádal sám sebe, ale jeho nohy se odmítaly hnout. Místo toho vystoupila Gabriela a hlasitě vyhrkla: „Předpokládám, že jsem na řadě.“

Cože!

Juraj proklel sám sebe. Jak jsem si mohl kdy myslet, že se starám o dámu v nesnázích? Prohrál jsem, protože jsem podcenil soupeřku!

Jak se dalo předpokládat, Julius si vybral nejváhavější vkus.

„Prosím, Juraji, tudy.“

Krucinál, ten chlap mne oslovil křestním jménem! Všechny ostatní oslovoval příjmením!

Byly určité hranice, za které se Juraj nehodlal nechat dotlačit.

„Jistě, Benjamíne, jak si přeješ,“ zamumlal, užaslý nad svojí odvahou.

Položil se na masérské lehátko, zvědavý, co bude dál. Ranní rosa začínala působit a rozlévala se v podobě vítězného tepla od břicha až po konečky prstů.

Julius si z pomocného stolku vzal bílé latexové rukavice a s obtížemi si je natáhl na obří prsty, které se podobaly buřtům. Pak do nich uchopil jedovatě zelený marker a nakreslil na Jurajově těle čáru od hrdla až k podbřišku.

„Budeme provádět anatomický skan,“ vysvětlil Julius a rozvážně pokrýval kůži liniemi a oblouky. Když nebyl se svým dílem spokojeným, drhl zelenou barvu drsným hadříkem namočený v páchnoucí chemikálii. „Malé nepohodlí ti nepřekáží, že ne?“

Znovu mi tyká? Chce mne donutit, abych odsud utekl?

I hlupák by poznal, že Julius své zákazníky úmyslně nešetří, jako by je vybízel: Nechcete-li, můžete jít.

Jsem pomalovaný jako vepř na porážku, pomyslel si Juraj a čekal, že Julius si vezme nůž, aby ho naporcoval.

Místo toho musel vlézt do kabiny, kde se s rozpřaženými rukami nechal oskenovat sestavou laserů a kamer.

Julius si jeho data prohlížel na obrazovce a nespokojeně pomlaskával. Chce, abych se cítil méněcenný? Já, kterého považují za školního poloboha?

Ale bobtnající obavy ze selhání se nedaly zastavit. Ve chvíli, kdy se užuž hodlal zeptat, co je s ním v nepořádku, ho zachránil rozruch u vedlejšího masérského lehátka.

„Ty závistivá mrcho!“

„Slečno Darino, tady ne!“

„A kde tedy? Kdy budu mít příležitost si to s ní vyřídit?“

Svět je vskutku malé místo!

Když se ohlédl, Juraj zjistil, že zírá na dvě půlky svalnatého zadku. Nad mocnými hýžděmi se tyčila široká ramena světlovlasé ženy - a ta žena nebyla nikým jiným než Xantipou Millerovou, stříbronoskou, která rozkopla betonový sloupek, když měla duel se Závišem Velehradským.

Spolu s ní tam stála mladá kráska - na rozdíl od Xantipy cudně zabalená do bílé osušky - a tato žena byla půvabnější kopií Lýdie Krajcarové. Jen rozzuřené oči neměla zelené, ale modré. Rusé navlhlé vlasy jí padaly hluboko do zad v naprostém popření ideálu stříbronosů, pro které byl krátký sestřih známkou efektivity.

„Tak, co drahá sestro,“ promluvila jedovatě, „jak oslavíme naše nečekané setkání?“

Footnotes

Najdi si jinou oběť!

Chtějí být bohy, ale zůstávají zvířaty. — Míjena Adlofová

Lýdie neřekla Gabriele celou pravdu o své hormonální léčbě. I kdyby měl Záviš stokrát na kahánku, romantická láska završená tragédií Lýdii nepřekážela.

Jako pravověrná stříbrná věřila, že citové vzplanutí je dočasným poblázněním lidské chemie, nic trvanlivého: smutek nebo radost následované dalším obdobím lhostejnosti.

Proto jí role pavoučí samičky, která se samcem skončí ve chvíli, kdy ten dohraje svou roli, nevadila.

Moment, uvědomila si, zaražená svými myšlenkami, to mluví Lištička! Netvrdil ten chlap, co si říká Smíšek, že vliv NT-vysílačů se projevuje jen v okolí Herního Centra?

Chtěla se rozhlédnout, zda neuvidí v podzemí Šik&Šik instalace vysílacích antén, ale měla potíže se soustředit.

Když si vybrala pohledného mladíka, chtěla v Juliovi vzbudit dojem, že patří k těm, kteří se honí za požitky. S navrácením se k modrým pilulkám se ale dostavil i jejich vedlejší efekt, nesnesitelný odpor k tělesnému kontaktu.

A spolu s ním i blahodárná bublina lhostejnosti, díky které dokázala snášet život, aniž by trpěla záchvaty paniky. To byl pravý důvod, proč se k modrým pilulkám vrátila.

Ale přesto anebo právě proto, když se k ní přiblížila dlaň pohledného maséra, napínala se, jako by na ni měli lít tekutý oheň.

Jediná, na koho se mohla spolehnout, byla Lištička, která se podobně jako Závišův Ještěr vynořovala z hlubin jejího povědomí.

Neměla bych si dělat starosti? přemýšlela, když slyšela své druhé já smyslně příst. Není Hra spolehlivým lístkem k schizofrenii?

Na zápěstí měla otisky Závišových zubů jako vzpomínku na Ještěrovo řádění.

Jenomže já jsem slabá, vedla si svou, zatímco se nechala drhnout odpornou chemikálií, aby smyla poslední zbytky po zeleném markeru. Potřebuji každou pomoc, která se nabízí. Ať je to modrá pilulka, nechvalně proslulý potížista nebo pavouky posedlé druhé já. Bez nich bych byla ztracená.

„Tak co, drahá sestro,“ promluvil na ni někdo, „jak oslavíme naše nečekané setkání?“

S objevením Dariny Krajcarové přišlo i náhlé, ale vítané vysvobození. Mohla vstát a uniknout z masérova dosahu.

Za rozhořčenou Darinou postávala světlovlasá žena s krátkým sestřihem a postavou atleta.

„Dekorum, slečno Darino, dekorum,“ připomínala se Xantipa Millerová, nešťastná ze své úlohy hlídacího psa.

„Jsi stále pěkná jako obrázek,“ komentovala Lýdie, trochu překvapená, že sestru doprovází pravá ruka jejich zlatého bratra. „A jak se zdá, stále málo schopná se ovládat.“

„A víc mi neřekneš?“ vyštěkla Darina.

Zcela ve svém stylu, sebe samu na prvním místě, ignorovala napomínání věrné asistentky.

„A co bys chtěla slyšet?“

Lýdie přátelsky pokynula Xantipě, která na ni nevraživě zírala. „Na nákupech, děvčata?“

„Vyhlásila jsi mi válku!“

„Šokující, že? Milánku, podals by mi osušku,“ Lýdie se usmála na svého pohledného mladíka, celá bez sebe štěstím, že má záminku se dostat z jeho péče. „Mám tady nečekanou společnost.“

Masér chtěl něco namítnout, ale Benjamín Julius, který výjev se zájmem sledoval, mu pokynul, aby neodporoval.

„Slečno Krajcarová, máte na sobě poslední zbytky barvy,“ vyhrkl mladík - a byť ji osušku podal, pokračoval v odíraní jejích stehen, takže nezaujatý pozorovatel by nabyl dojmu, že je Kristem, který umývá nohy chudým a nemocným.

Už stačilo! zakvílela v duchu. Nech mne být! Najdi si jinou oběť!

„Co jsem ti kdy udělala?“ vyhrkla Darina. „Válku! Když mi to Koucký oznámil, nemohla jsem tomu uvěřit. Proč já?“

Proč ne někdo jiný, že? Vždycky malý sobec.

„Měla jsem řadu dobrých důvodů,“ řekla Lýdie a ukázala na Xantipu. „Ona ti je snad nevysvětlila? Ta se v korporátních pravidlech vyzná. Mnohem lépe než ty. Kdybys ji poslouchala, měla bys alespoň šanci.“

Xantipa se neodvážila kývnout na souhlas, ale v jejích bledých očích se objevil malý záblesk vděčnosti. Ach ano, má milá, já bych tě uměla ocenit.

Lýdie pobaveně zaznamenala, že mladý Juraj, pověřený Závišem rolí osobního strážce a velice ochotný se jí zhostit se ctí, po slově válka zbystřil a měří si Xantipu, jako by jí hodlal skočit na záda.

„Nebuď tak dramatická, sestřičko,“ řekla rychle, aby ho uklidnila. „Snad víš, že ti nehodlám ublížit. Prostě tě vyřadím z dědického řízení.“

Pokud se z něho nevyřadíš sama, dodala v duchu, zahanbená, že někdo z její rodiny dělá scénu pod drobnohledem zdejšího zařízení. Je to vůbec náhoda, že mne Záviš poslal sem? Veřejná konfrontace? Jak lépe by v Šik&Šik rozeznali, která z nás je perspektivnější?

Věci zašly příliš daleko, než aby se mohly obě sestry dále považovat za zdejší zákaznice. Po takovém veřejném vystoupení tu nebylo pro jednu z nich místo. Nebo také pro obě, pokud by se i ona přestala ovládat.

„Měly jsme dobré vztahy,“ trvala na svém Darina.

„Vynikající,“ suše potvrdila Lýdie. Než jsi ovšem uznala za vhodné vysvětlit otci, že o dědictví nestojím.

Lýdie toužila po pohodlném životu. Se svými méně ambiciózními sourozenci vycházela slušně a těm ambiciózním se nepletla do cesty.

Když Darina povyprávěla otci, ať už úmyslně nebo neúmyslně, co jí Lýdie svěřila v návalu upřímnosti, totiž že hodlá stát stranou co to půjde, starý pán se rozhodl ji motivovat.

Tři rabiáti s nožem. Ve vosích maskách mafie. A všechno proto, že sis pustila pusu na špacír.

„Dlužíš mi vysvětlení,“ pokračovala Darina, napůl rozčilená a napůl v slzách. Stejně jako Světlana, i ona věřila, že ji každý musí milovat.

„Pokud chceš,“ vzdychla si Lýdie. Ona je vážně ukřivděná.

Zvedla tři prsty: „Tři důvody, sestřičko. Za prvé, jsi slabý kus. Jako stříbrná v tomhle světě neobstojíš.“

Protože tušila, co bude následovat, Xantipa se nabádavě přimkla ke své protégé a zašeptala jí něco do ucha. Nejspíš ji nabádala, aby ustoupila, dokud je ještě čas.

„Ale já ji chci poslouchat,“ dupla si Darina. „Tomu ty nemůžeš rozumět. Chci pochopit, jak někdo může klesnout tak hluboko. Chce mne odstřelit, protože jsem podle ní neschopná?“

„Alespoň tohle jsi pochopila správně,“ podotkla Lýdie.

„Myslela jsem, že mne máš ráda?“

Měla jsem tě ráda, dokud jsi mi nezkomplikovala život, pomyslela si Lýdie. Měla chuť se sestrou zatřást a tutéž touhu s ní zřejmě sdílela i Xantipa.

Když na ni Lýdie šibalsky mrkla, Xantipa pokrčila rameny a ustoupila dozadu. Nejspíš nebyla ochotná ztratit své členství v Šik&Šik kvůli rozmazlené holce.

„Na mých citech k tobě nezáleží,“ řekla Lýdie. Zdálo se jí, že Benjamín Julius pochvalně přikyvuje, zatímco čistí záda mladého Juraje od zeleného markeru.

„Protože jsi hnusný pokrytec,“ zakřičela Darina. „Copak jsi mi netvrdila, že ti celé to hraní na stříbrné a zlaté leze krkem?“

Ano, děkuji, co nejhlasitěji prosím. To se hodí! Ve svatostánku stříbrných mne obviňovat, že mi na jejich ideálech nezáleží!

Xantipa se ušklíbla a vrátila Lýdii zlomyslné mrknutí.

„Jsem přesvědčená,“ prohlásila Lýdie ctnostně, „že otcův odkaz si zaslouží ti, kteří mají schopnosti o něj bojovat. Odstup, dokud není pozdě.“

„Protože jinak co?“ zeptala se Darina vyzývavě.

Má snad dojem, že je tohle holčičí pošťuchování na chodníku?

„Protože jinak tě zničím,“ řekla Lýdie chladně. Ne tedy přímo já, ale Záviš Velehradský. Copak nevíš ani, s kým jsem zasnoubená? domlouvala jí v duchu.

„Ty? Nebo tvůj nechvalně proslulý potížista? Jako bych nevěděla, že podepsal smlouvu, že nechá naši korporaci na pokoji.“

„Ano, podepsal. A co?“

Svatá prostoto! Ona ani nechápe, že ta smlouva má chránit Asfaltovou-Stavební, nikoliv korporátní princezny?

„Důvod číslo dva,“ pokračovala raději. „Nejsi užitečná. Korporaci se uleví, když tě nebude muset vydržovat.“

„Cože?“

Když pochopila, že Darina skutečně netuší, jaké břímě korporace nese, když si vydržuje nadbytečné občany druhé kategorie, Lýdie se rozhodla neztrácet čas.

„Xantipo,“ promluvila k bratrově asistence, „proč jste jí nevysvětlili základní skutečnosti?“

Darina špatně snášela, když ji ignorovali.

„Jaké základní skutečnosti?“ vyhrkla.

„Já se snažila,“ řekla Xantipa bezmocně, napůl provinile a napůl zahořkle. „Věřte mi, slečno Lýdie, ale…“

„Ale co?“ zeptala se ostře Darina. „Spikly jste se proti mně?“

„Ona se proti tobě nespikla,“ vysvětlila jí Lýdie. „Snaží se naznačit, že komu není rady, tomu není pomoci. Je mi líto.“

„To určitě! Snažíš se ji přetáhnout na svou stranu. Pověz, co podle tebe nevím.“

Samozřejmě. Budu tady mít přednášku, co tobě měl někdo dávno vysvětlit.

„Xantipo, vyřiď bratrovi,“ řekla Lýdie stručně, „že tohle padá na jeho hlavu. On si ji vzal na starost a on za ni nese zodpovědnost. Její žalostnou neznalost nahlásím Kouckému.“

„Rozumím, slečno Lýdie.“

„Čemu zase rozumíš?“ optala se Darina nejistě. „A co chce ona hlásit Kouckému?“

„Pokud dobře počítám, zbývá mi za třetí.“

Lýdie si uvědomila, že nemá proč pokračovat. Jako cíl Darinu vybral Záviš a vybral ji až příliš dobře - pravděpodobně ze stejných důvodů, proč si Darinu vzal pod svá ochranná křídla Alfréd, jejich zlatý bratr.

Naivní, poživačná a zneužitelná!

Zápolení o dědictví mělo svá pravidla; svými body mohli neúspěšní kandidáti podpořit úspěšnější sourozence. Pokud by ovšem Lýdie vyřadila Darinu ze soutěže, její konto by se nulovalo a Alfréd by přišel zkrátka. Útok na ni byl tedy útokem na Alfréda.

Ovšem, ta naivní káča si myslí, že bratrovi jde o její blaho. A já jsem padouch, který ji chce zničit.

„Nech mne hádat,“ řekla. „Jsi se svým životem náramně spokojená, co? Jak trávíš svůj čas? Nákupy? Večírky? Drogy? Alfréd na tebe neklade velké nároky.“

Plasťácká a bronzácká iluze, že každý stříbrný snaživě buduje kariéru, byla jen iluzí. Darina měla, co potřebovala, a o její stříbrný status se staral Alfréd. Ne z přehnané lásky, ale proto, že kdyby Darina na společenské příčce klesla, přišla by o Kouckého body.

„Pracuji pro korporaci,“ namítla Darina ne právě přesvědčivě.

Alespoň lhát kdybys uměla!

„Chceš říct,“ opáčila Lýdie, „že se občas stavíš v kanceláři a všechnu dřinu necháváš na druhých? Napadá mne jedna pracovitá a snaživá stříbrná, která pomohla bratrovi ke zlaté známce.“

Haló ty tam, má snaživá a pracovitá!

Nepokrytě se usmála na Xantipu. Asistentka byla vždy loajální, ale i neochvějná loajalita musela ochabnout, když se musela starat o rozmazlené děcko. Bratr udělal chybu, že jí dal Darinu na starost. Ukázal ji, jaký rozdíl je mezi těmi, kteří v krysím závodě musí utíkat, a těmi, kterým stačí chodit, protože se uměli narodit.

„Možná Kouckému nic hlásit nebudu,“ prohlásila významně. „Je zbytečné, aby trpěli nevinní, nemám pravdu?“

„Nemáš, co bys hlásila. Já nic neprovedla.“

Ale já nemluvila k tobě, sestřičko. Když tentokrát mrkla na Xantipu, nesklidila chlad, ale opatrný úsměv. Obě víme, že mi dluží laskavost.

Nastal čas celou tu šaškárnu ukončit.

„Jak dlouho mne budeš drhnout?“ obrátila se na svého pohledného mladíka, kterému snad pozice u podlahy vyhovovala, protože se oddaně věnoval jejím chodidlům.

„Malý moment, slečno. Právě jsem v nejlepším.“

Masér promluvil se zalíbením labužníka, kterému zbývá hodit do úst posledních pár šťavnatých kousků. Bylo na něm něco hluboce znepokojivého.

Co to má být? Nějaká nová zvrhlá zkouška?

„Stačí,“ okřikla ho a pokynula Světlaně a spol., aby je vysvobodila. „Pokud nejste hotoví, pospěšte si. Záviš plánuje schůzi společnosti. Co se týče tebe,“ obrátila se na sestru s falešnou srdečností, „oddělíme obchodní záležitostí od rodinných. Proč si kazit náš hezký vztah.“

„Chceš tu směšnou válku zastavit?“ zeptala se Darina s nadějí.

„Samozřejmě že ne. Chci se jen ubezpečit, že v osobní rovině se mezi námi nic nemění. Jak ses doslechla, zasnoubila jsem se. Ráda bych tě měla za družičku.“

„Ty bezostyšná mrcho!“

Tohle byla poslední kapka. Darina zbrunátněla a vychrlila nekonečný proud nadávek, obvinění a stížností, na které, jak jí Lýdie uznala, měla plné právo.

Nikdo se nedivil, když nepříčetnou mladou ženu na Juliův pokyn vyvedli a slušně požádali, aby se nevracela.

Footnotes

Ten kluk mi tyká!

Zbývá dohrát poslední výstup, vzdychla si Lýdie, vděčná, že má kolem těla omotanou bílou osušku. K čemu se chystala, by vypadalo směšně a nepatřičně, kdyby zůstala nahá.

Předstoupila před bazén živé vody a krátce se uklonila, doprovázená Xantipou, která její gesto napodobila.

„Dámy a pánové,“ pronesla k přihlížejícím stříbrným a doufala, že vypadá alespoň trochu důstojně, „Asfaltová-Stavební se omlouvá, že došlo k narušení vašeho zaslouženého odpočinku. Přeji vám příjemný zbytek dne.“

Netoužila po ničem jiném než odsud zmizet. Vadila jí pachuť z urážek, včetně znechucení z toho, že úmyslně vyprovokovala nevlastní sestru. Bylo by úžasné stát se robotem a nemít pocit viny.

„Tudy, slečno Krajcarová.“

Naštěstí Julius zareagoval a nechal jejich skupinu odvést méně rušné části butiku. Byla to část, ve které na stojanech visely spodní prádlo, šaty a módní doplňky. Světlana mezi ně nadšeně vtancovala, zatímco Juraj s Gabrielou vypadaly překvapeně, že tohle zařízení opravdu prodává, co inzeruje.

„Slečno Trojáková, nač ten spěch?“ poznamenal Julius, když zlatovlásku pozoroval, jak vpadla mezi vystavené zboží. „Toto je pouhá ochutnávka. Oblečení, které budete nosit, se už vyrábí.“

„Co prosím?“

„V buticích, jako je náš,“ vysvětlil Julius, „si zákazník nevybírá. Naše služby zahrnují kompletní servis.“

„Cože?“ optala se Světlana zděšeně. „Jak nevybírá?“

„To znamená, že naši zákazníci nemusí ztrácet drahocenný čas postáváním před zrcadlem a v kabinkách. Plně automatizované pracoviště vytvoří oděv vám na míru. Věřte, že umělá inteligence má vybranější vkus než vy nebo já.“

„Ten tvůj podnik, můj milý Benjamíne,“ řekla Světlana tónem, kterým nespokojená královna oslovuje nepříliš schopného služebníka, „je jedno velké zklamání.“

„Přesto věřím, že budete spokojená, slečno Trojáková,“ odpověděl Julius, napůl posměšně a napůl zdvořile.

„Pche!“

Myslím, že lépe chápu, proč je ta holka školní bohyní, pomyslela si Lýdie. Je v ní něco přirozeně nadřazeného.

Šik&Šik hledal ve svých zákaznících potenciál a tady ho měl.

„Měl jsem se opravdu věnovat vám, slečno Trojáková,“ poznamenal Julius lítostivě.

Juraj se neklidně ošil, protože dobře pochopil, že ve srovnání s oslnivou sestrou neuspěl.

„Ale pozdě plakat na rozlitým mlékem,“ dodal Julius. „Nyní si vás odvede váš osobní poradce a zkontroluje, zda všechno sedí. Vážení, vítejte v Šik&Šik!“

A tímto jsme oficiálně přijati, oddechla si Lýdie. Pro ni znamenala tahle slova hodně. Když selhala v Laguně, přijala porážku jako samozřejmost. Jak sama řekla, nebyl stříbronos jako stříbronos.

Její úleva ale neměla dlouhého trvání. Když si ji pohledný masér-poradce (nebo cokoliv zde měl za funkci) odvedl za zástěnu a pečlivě zatáhl šedý závěs, celý se proměnil. Najednou se zdál vyšší a vyzařovala z něj autorita.

„Konečně sami,“ řekl, jako by byli milenci. „Ten otravný chlap si dával na čas.“

Otravný chlap? Snad ne Benjamín Julius?

„Dostal jsem za úkol,“ pokračoval mladík, „abych tě seznámil s ceníkem. Tady prosím.“

On mi tyká! pomyslela si Lýdie šokovaně. Ten kluk mi tyká!

Nedbale ji podal složku v kožených deskách, ve které našla dva listy papíru. Jeden z nich byl pouhým Ceníkem a druhý Ceníkem pro zvláštní společnosti. Druhý měl navíc důvěrně známý podnadpis Jen pro ty, co smějí vstoupit.

Ceník Šik@šik

Látky volně neprodejné

Kosmetika

Bioaktivní krém (A) - 200 000

Bioaktivní krém (B) - 50 000

Fitness

Supertonický nápoj (A) - 120 000

Supertonický nápoj (B) - 30 000

Doplňky stravy

Stabilizátor 10 ks (A) - 20 000

Stabilizátor 10 ks (B) - 5 000

Péče o celé tělo

Lázeň v živé vodě - 500 000

Ceník pro zvláštní společnosti nabízel totéž, pouze s desetiprocentní slevou. Navíc obsahoval nabídku na výkup paměťových datadisků.

Ale i tak byly ceny dražší, než za jaké se přípravky daly koupit na černém trhu. To byla zřejmě pojistka, která měla bránit jejich dalšímu prodeji.

Co ale Lýdii šokovalo byla přítomnost přípravků A kategorie, tedy těch, které byly na příděl pro zlatonosy. I když se otřásla, když pomyslela na jejich ceny, měla sto chutí svému minulému já vynadat.

Kdybych věděla, co vím teď, o členství v Laguně bych bojovala jinak.

Mladého poradce její rozpoložení nezajímalo. Lhostejně vytáhl ze skříně dvě tašky s pečlivě naskládaným komplety. Spolu s nimi se objevil i méně atraktivní pytel, ve kterém se nacházel Lýdiin předchozí kostým včetně chytré čelenky.

„Ten chlap trval na tom, že tě mám seznámit s jeho pravidly,“ řekl pohrdavě. „Gratuluji, od teď patříš do klubu. Bylo by nemilé, kdybys nenosila ty hadry na veřejnosti.“

Hadry? Chlap?

Něco nebylo v pořádku. Vzhledem k tomu, jak se Šik&Šik bral vážně, bylo nemyslitelné, aby svým zaměstnancům, nota bene bronzákům, dovolili tak mluvit o své společnosti.

„Pokud jde o mne,“ pokračoval mladík a důvěrně k ní přistoupil, „chci si tě zapamatovat, jak vypadáš.“

S těmi slovy stáhl z Lýdiina těla bílou osušku a zálibně si ji prohlížel.

Je to pořád ještě zkouška? Neměla by být. Přijímací část skončila.

Mátlo ji jak přirozeně se chová. Celou dobu četla řeč jeho těla a bylo jí jasné, že tohle není bronzák, dokonce ani stříbrný. Takto bezostyšně jednali pouze zlatonosové.

„Celá ta maškaráda je tak nepohodlná,“ podotkl poradce. „Hnusné zrůdy na ulicích, zaostalé technologie. Jediné, co jsem získal, je toto mladé tělo,“ zálibně se předvedl. „Dvacet dva. Omládl jsem o šedesát let. Dobrý obchod, co myslíš?“

Kdyby se totéž stalo před tím, než potkala Záviše a vstoupila do Hry, Lýdie by chladně odkázala drzého bronzáka do patřičných mezí. Takhle v ní všechny instinkty křičely, aby se držela zpátky.

Zmátlo ho snad Lištiččino spokojené předení? Má dojem, že mi jde o jedno rychlé číslo za záclonou?

Ale i kdyby to tak bylo, žádný bronzák by nepřevzal iniciativu, už jen ze strachu z fyzického napadení.

„Žádný strach,“ řekl, „hned tu věc vytáhnu.“

K jejímu ohromení si bezostyšně sáhl do těsných kalhot, přímo do rozkroku.

„Musím ji nosit tady,“ podotkl, „ale shodneme se, že jí bude lépe venku. Musím se jí neustále dotýkat. Zatraceně tvrdá a hranatá! Měla bys dělat totéž!“

Tvrdá? No budiž! Ale hranatá, žasla Lýdie. To je nová móda? Originální pokus, jak se znetvořit?Teď ne, má milá! Teď ne!

Z nějakého důvodu se do popředí začala drát Lištička. Nechceš ho snad mít tady a hned? oslovila Lýdie své druhé já, aby vzápětí pochopila. Masér vylovil z kalhot povědomou krabičku.

Tak to je ono! NT-vysílač! Proto se Lištička projevila, když se přiblížil.

Pak následovala bezmocná hrůza, protože nad sebou ztratila vládu. Lištička, nyní u kormidla, si vzala zpět bílou osušku, omotala ji kolem sebe a pak se natáhla k jedné z tašek Šik&Šik, aby se oblékla

„Měl byste být opatrnější, pane,“ řekla klidně. „Tento podsvět je možná zaostalý, ale jako u nás i zde platí kastovní rozdíly. Je mi líto, ale tato osoba stojí výše než vaše.“

„Samozřejmě. Ke které sektě patříš?“

Lištička neodpověděla.

Masér se zamračil. „Rozumím. Jsi opatrná. Ale nemáme tady společný zájem? Brány podsvěta se otevírají a pochybuji, že by takových jako my tu bylo hodně. Můžeme spolupracovat.“

Provedl zvláštní gesto rukou. Bezmocné Lýdii připomnělo jedno z těch mystických posuňků, které se často objevovaly ve Stínošlápkových animacích.

I když Lištička navenek nereagovala, přesto uvnitř panikařila. Její panika připomínala bortící se nebesa, něco nepředstavitelného. Kdo je ten člověk? Lýdie nebyla o nic méně zděšená. Tady ani modré pilulky nezabíraly. Tušila, že Lištička to gesto zná, ale nechce prozradit víc, než bylo nutné.

„Jak si představujete naši spolupráci, velectěný velmistře?“ zeptala se uctivě.

Velmistře?

„Takže jsi jedna z nás,“ poznamenal spokojeně.

„Bezvýznamný člen jedná z mnoha sekt.“

Bezvýznamný člen? To jistě!

Na rozdíl od Lýdie, masér (či kdo se skrýval v mladíkově těle) neměl problém jí uvěřit.

„Pak mám pro tebe a tvé mistry skvělou zprávu,“ řekl. „Předáš jim poselství velmistra Devíti draků. Jistě jsi o mé sektě slyšela,“ dodal pyšně.

„Kdo by neslyšel o sektě jako je vaše, velectěný velmistře! Je mi ctí sloužit,“ odpověděla Lištička pokorně a klekla na jedno koleno. Přitom pečlivě dbala, aby ani na okamžik neodhalila kousek kůže, ztělesněná cudnost. Pryč bylo smyslné předení!

Proč se drží zpátky?

Jako by stála se zapálenou sirkou u sudu s prachem, Lištička se chovala tlumeně. Každý její pohyb byl vypočítaný, aby nevyprovokoval reakci. Neustále pátrala po stopách vnitřního plamene, ale ten tady scházel stejně jako jehly, které syntetizovaly jed.

On je stejně bezmocný jako ty, nabádala ji Lýdie. Tady jsme víc. Já jsem stříbrná, on bronzový zaměstnanec. Jedním slovem ho můžeme zničit.

Ale přímá komunikace s druhým já představovala problém - jak tady, tak ve Hře.

„Smím se zeptat, velectěný velmistře, jaké zprávy mám předat?“

„Žádné. Stačí, když tví mistři navštíví Devět draků a ukážou toto znamení. O zbytek se postarám sám.“

Provedl jedno z tajemných Stínošlápkových gest. Byla to série posuňků složených z podivně složených prstů a dlaní. Lýdie by si zlomila kosti, kdyby se pokusila je napodobit, ale Lištička je hbitě napodobila.

Možná až příliš hbitě, protože masér na moment ztuhl.

To jsi přehnala, křičela Lýdie v duchu. Nesmíš být tak dokonalá!

„Kdo jsi a jaké je tvé postavení ve tvé sektě?“ zeptal se masér podezíravě.

„Omlouvám se, velectěný velmistře, ale bez svolení svých mistrů nesmím víc prozradit.“

„Mistrů? Jsi snad pouhý řádový člen?“

„Ne na dlouho,“ odsekla Lištička. Do své krátké odpovědí namíchala tolik zklamaných ambicí, že by jí kdokoliv politoval.

„Chápu,“ pokýval masér hlavou. „Vždycky rád vidím mladé talenty, kteří se nenechají odradit prvním neúspěchem. Můžu ti nabídnout cenné rady. Konec konců, já už vyšplhal na samotný vrchol. Byla to dlouhá cesta,“ dodal zadumaně - jako starý muž, který se chystá vzpomínat.

„Musím se rozloučit,“ přerušila ho Lištička s omluvným úsměvem. Za dobu jejich rozhovoru se nasoukala do nového kompletu Šik&Šik a mimo jiné tak zbavila Lýdii triumfu, který si ta hodlala vychutnat.

Ovšem Lýdie nic nenamítala. Mladý pohledný masér, který se choval jako osmdesátiletý mocný stařec, ji znervózňoval.

Bylo to také poprvé, co v Lištičce něco vzbudilo vášnivé hnutí mysli, a byl to hluboký odpor, který hraničil se strachem a nenávistí.

„Bude lepší, když půjdeš,“ souhlasil masér. „Vždycky jsem měl slabost pro ryšavé a tohle tělo má zase slabost pro ty, co nosí tvůj řetízek. Bylo by nemilé, kdyby se přestalo ovládat.“

Můj řetízek? Myslí stříbrnou známku?

Každý věděl, že plasťáci a bronzáci se vyžívají ve fantaziích, ve kterých si na stříbronosech a zlatonosech vybíjejí nahromaděnou zlost. Za normálních okolností by se žádostivost schovala za uctivé chování korporátního zaměstnance, ale tenhle velmistr si zřejmě neuvědomoval, že tady není všemocným pánem své sekty.

„Ještě než odejdeš,“ zeptal se náhle. „Jestliže nenosíš tu hranatou věc,“ ukázal na NT-vysílač, „jak ovládáš její tělo?“

Tělo? pomyslela si Lýdie uraženě. Děkuji pěkně. Jsem snad trochu víc!

„Nemusíte se bát, velectěný velmistře. Mám ho plně pod kontrolou.“

„Fascinující. Mé se vzpírá. Jakým způsobem jsi ho donutila ke spolupráci?“

„Velice snadno,“ odvětila Lištička. „Ukázala jsem té holce, že jsem pro ni užitečná. Beze mne by byla ztracená.“

To byla kruté! zaúpěla v duchu Lýdie. Chová se ke mně stejně přezíravě, jako já se chovala k Darině. Ale svým způsobem jsem měla štěstí.

Ze způsobu, jakým tento velmistr svíral NT-vysílač, odvodila, že ubohý bronzák nedostane šanci se vrátit zpět, odsouzený být navždy divákem cizího života.

Vzpomněla si, co jí pověděl ten tvor, který si říkal Snížek: „Zatímco vaše postava není před zákonem zodpovědná, vy jste.“

Možná nikomu nezáleží, kdo se právě ocitl u kormidla. Potrestají zkrátka tělo, ať už mu vládne kdokoliv.

Napadla ji slabina velmistrova přístupu. Stačilo, aby se na okamžik dostal z dosahu NT-vysílače, a jeho nadvláda skončila.

Footnotes

Trpíš hodně?

Něco po páté, mnohem později než plánovali, se konečně dostali před voliéru činžovního domu, kde bydlel Záviš. Když prošli kolem lhostejných ptáků, kteří unaveně posedávali na svých bidlech, a výtahem vyjeli do předposledního patra, Lýdie si uvědomila, že zapomněla obstarat jídlo.

„Jste hladoví?“ zeptala se v marné naději, že by nemuseli být.

„K smrti,“ ujistila ji Světlana. „Tady má Záviš své doupě? Čekala jsem cokoliv, jenom ne tohle. Všechno tu vypadá tak obyčejně.“

„Ale něco tu voní,“ poznamenal Juraj, když se otevřely dveře a on dychtivě nasál sytý závan vzduchu.

„Že by Záviš vařil?“ navrhla Gabriela pochybovačně. „Vždyť nemá na čem!“

Záhada se brzy vyjasnila. V malé kuchyni našli Medarda, který si z domu musel donést náčiní i ingredience a nyní rozehřál všechny dvě plotýnky. Také se mu podařilo přivést pečlivě uklizenou místnost do stavu naprostého zmatku.

Pan domácí musí šílet, pomyslela si Lýdie a vyměnila si s Gabrielou vědoucí pohled. Pokud se ty dvě za své krátké soužití se Závišem naučily, pak to, že nesnáší, když se jeho území jakkoliv mění.

„Safra, táto, copa vaříš?“ vybafla Světlana jako nefalšovaný Lukáš Mechový a zvědavě nakukovala pod poklice.

„Nic zvláštního. Neměl jsem moc času,“ vysvětloval Medard. Pak se na ni podezíravě podíval. „Poslyš, vy jste se s tím mým blbcem pohádali?“

„Ne, proč?“

„Objevil se doma a prohlásil, že buď půjdeš z domu ty nebo půjde on.“

„Opravdu?“ zeptala se Světlana nevinně. „Chtěla jsem se jen seznámit s jeho přáteli.“

„Tvrdil, že jsi nenávratně pošpinila jméno naší rodiny.“

„Dotklo se ho, když jsem tvrdila, že jsem jeho nevlastní sestra.“

„Nic víc?“ zeptal se Medard - jako každý rodič i on věděl, že tvrzení dětí záleží na jejich momentálním rozpoložení. Zuřivě míchal bublající omáčku a tvářil se nezúčastněně.

„Nic víc,“ ozval se Juraj - a aby příliš nebránil sestru, dodal. „Ale naše nádhera to celé spískala. Ona dobře věděla, že Lukáš z ní nebude nadšený.“

„Všechno jedno,“ oponoval Medard a bez váhání potomka zradil: „Každý normální kluk by se modlil, aby měl sestru, jako je tady Světlana.“

„Pak nejsem normální,“ zamumlal Juraj. „Omlouvám se, že jsme způsobili potíže, Medarde. Co Lukáš?“

„No,“ řekl Medard a nabídl Světlaně k ochutnání svou omáčku, přičemž ji zálibně pozoroval. „Protože nás postavil před hotovou věc, jako rodiče jsme vše důkladně zvážili. Na jedné straně on a na druhé straně ona. Dobré, co?“ poznamenal, když se Světlana mlsně olízla.

„S námi si nemusíte dělat starosti…“ načal Juraj, podle všeho ochotný se od Mechových bez lítosti odstěhovat.

„Přesně tak, chlapče. Nemusíme, opakuji, nemusíme si s vámi dělat starosti! Zatímco s naším blbcem dennodenně. Laura ho proto poslala, ať se do večera sbalí.“

Zatímco se ostatní smáli, Juraj jako jediný projevil náležitý soucit.

„O něj se neboj,“ mávl rukou Medard. „Když mu bylo patnáct, chtěl vstoupit do odbojového hnutí. Na ulici ho pak zmlátila banda výrostků a on byl do večeře doma. Nikam nepůjde. Teď trucuje s kytarou a skládá cosi, co se jmenuje Zneuctěný, ale nezlomený, pakůň jeden!“

Svým způsobem není špatné mít takového Medarda v týmu, pomyslela si Lýdie. Uvolňuje napětí.

Pak si vzpomněla na svou srážku s baronem z Mechového kopce. Když se tenhle neškodný Medard proměnil ve své alter ego, co se stane? Musím si v každém případě promluvit se Závišem!

Toho našla ve vedlejším pokoji, kde stál s chytrou čelenkou u okna a sledoval dění na prázdné ulici.

„Haló!“

Když se k ní otočil, měl poražený výraz a vypadal k politování.

„Trpíš hodně?“ zeptala se Lýdie a váhala, zda ho konejšivě pohladit.

„Medard přinesl své náčiní,“ řekl Záviš vyčítavě a zvedl hrnek, který držel v ruce. Velkým rudým nápisem na něm stálo: Kočky v růžích stále na lovu!.

„Je to interaktivní hrnek,“ pokračoval ublíženě. „Když z něj piješ, Evžen Troják zvedne sklenku se šampaňským a mrkne na tebe. Ty jsi žádný nedostala?“

„Naštěstí ne! To je tak…“

„Plasťácké?“ navrhl s ještěřím ušklíbnutím.

„Kýčovité,“ opravila ho, aby pak přiznala. „Ano, plasťácké. Stydím se za své předsudky a tak dále.“

„Neboj se, nepřijdeš zkrátka. Laura poslala pro každého jeden. Skoro bych ji podezříval, že se musí chechtat, když si představuje, jak tu s Evženem popíjím.“

„Je tak škodolibá?“

„Bohužel ne,“ potřásl hlavou. „Je upřímně přesvědčená, že mi udělala službu. Mimochodem,“ ukázal na její šaty, „všiml jsem si, že jsi změnila značku. Gratuluji.“

„Potkala jsem svou nevlastní sestru,“ zdůraznila a pozorně ho sledovala. „Máš v tom prsty?“

„Šance, že se potkáte, byla vysoká,“ pokrčil rameny. „Na někoho tak neorganizovaného má tvá sestra překvapivě pravidelné zvyky.“

„Věděl jsi, že nepůjdu do Laguny?“ zeptala se vyčítavě. „Nemohl jsi mne varovat? Připravit? Povzbudit?“

Záviš si vzdychl. „Někdy zapomínám, že i vy stříbrní máte city. Dříve nebo později drahou Darinu vyřídíš. Ale já nemusím mít dost času, abych tě podporoval později.“

Lýdie nevěděla, co ji šokovalo víc. Zda to, že on se za stříbrného nepovažuje, nebo to, že přiznává, jak málo času mu zbývá.

„Je to tak zlé?“

Opět si vzdychl: „Nejsem zvyklý, aby na mne někdo plýtval soucitem. Proto buďme věcní. Co tě vyděsilo?“

„Vyděsilo?“

„Sledoval jsem vás na kamerách. Po úspěšném dobytí Šik&Šik by jeden čekal, že budeš s těmi dětmi slavit. Místo toho ses držela stranou. Zdá se, že jsi nechtěla ostatním kazit náladu.“

„To je vše?“

„Hádám, že se přihodilo něco, co odsunulo starost o sestru na druhou kolej. Oč jde?“

Jsem opravdu tak průhledná? pomyslela si, aby pak pokrčila rameny. Stručně shrnula své setkání s velmistrem, včetně skutečnosti, že ji Lištička bez potíží odstavila od kormidla, když se dotkla NT-vysílače.

„Víc nic?“

„To nestačí?“ zeptala se se zdviženým obočím. „Naše těla mohou ovládnout cizinci z virtuální reality.“

„Z virtuální reality?“ zeptal se posměšně. „Máš snad dojem, že jejich svět je méně skutečný než náš?“

„Když umřu, alespoň se nezměním na data a energii,“ odsekla. Protože jí ale nechyběla intelektuální poctivost, dodala: „Omlouvám se. Těm druhým se může zdát náš svět méně skutečný ze stejných důvodů.“

Záviš mávl rukou. „Pomiňme problémy filosofie. To, že se naše alter ega mohou projevit tady, víme. Že je k tomu zapotřebí NT-vysílač také. Že se ke kormidlu dostává ta dominantnější část jakbysmet. A že osmdesátník bude chtít zůstat v těle dvacetiletého? Kdo by se divil!“

„Takže jsem se nemusela namáhat?“ zeptala se Lýdie dotčeně. Tak nějak doufala, že zajistila pro Šest společníků cenné informace a dostane pochvalu.

„Jsi pozoruhodně citlivá,“ pochválil ji, jako by byla psem, který loudí o pamlsek.

„Citlivá jako přecitlivělá?“ zeptala se nejistě.

„Něco na ten způsob. Lištička musela mít důvod, proč chtěla být jako ty. Možná ji schází to, čemu kdysi říkali emocionální inteligence,“ dodal posměšně.

Jestliže věděl, že chci pochvalu, proč mi ji nenabídl? trucovala Lýdie. Jestliže jsem pro něj otevřená kniha, proč mi nedá, co bych chtěla?

„Rád bych si s Lištičkou promluvil,“ řekl Záviš. „Zašla bys pro svůj NT-vysílač?“

„Já? Nehodlám se té věci dotýkat!“

„Inu, bylo by nemilé, kdybych se já příliš dotýkal té své. Lištička může mít svoje chyby, ale přinejmenším tě nepokouše. Mé druhé já se v lidské přítomnosti necítí ve své kůži,“ dodal s křivým úsměvem.

„Chápu.“

NT-vysílač (donedávna pouhé příslušenství, nyní ale smrtelné nebezpečí) se válel neškodně na nočním stolku.

„Nemám nic proti Lištičce per se,“ promluvila, když ho zvedla. „Ale pokud by se mne pokusila ovládnout, budeš mne bránit?“

„Neměl bych?“ zeptal se posměšně.

„Ráda bych se pletla, ale přijde mi, že byste si s mým druhým já mohli rozumět. Ona si mne také moc nepovažuje,“ dodala hořce při vzpomínce, jak pohrdavě se o ní Lištička vyjádřila.

„Ale já si tě považuju,“ řekl. „Když uvážím vliv naší společnosti, je zázrak, že alespoň z dálky připomínáš člověka.“

„Jsem podle tebe zrůda?“ urazila se.

„Budeme si raději hrát na lásku?“ zeptal se a přitáhl ji k sobě, aby ji pevně objal. Bylo to náhlé a v ní to vyvolalo takový odpor, že se začala dávit. Na rozdíl od chvilek, kdy se dotýkala Gabriely a kdy se mohla kdykoliv stáhnout, tady neměla na výběr.

Ať už napínala svaly jakkoliv, Záviš ji nehodlal pustit. Tohle nejsou jen supertonické nápoje, napadlo ji. Má vyztužené tělo jako Xantipa?

„Budu zvracet,“ varovala ho.

„Posluž si! Budu to brát jako známku náklonosti,“ ušklíbl se. „Splynutí s primitivní ještěrkou má své výhody. Spousta mých civilizovaných zábran se prostě ztrácí.“

„Pusť mne!“

„Ani náhodou. Co takhle křičet o pomoc? Ty děti stejně nevěří, že bychom k sobě my dva chovali něžné city.“

„Ale já je k tobě chovám,“ odsekla, aby sebekriticky dodala: „Nebo se alespoň snažím. Jestli tě pozvracím, neber si nic osobně.“

Když už nevolnost vystoupala až k jazyku a hrozila, že skončí na Závišově hedvábné košili, vynořila se Lištička a klidně drama ukončila. Lýdie se ocitla v koutku své mysli, zbavená veškeré starosti o tělesné záležitosti.

„Jsem tady,“ zašeptala Lištička smyslně a dotkla se rty Závišova hrdla.

Ohó, ne tak rychle! okřikla ji Lýdie závistivě. Máš si s ním promluvit, ne ho o-

„Už bylo na čase,“ poznamenal Záviš a odstoupil od ní, v šedých očích ani kapku romantické něhy.

Vstupuji,
kam nejsem zvána.
Planu tam,
kde odmítána.

Lištička recitovala, neodrazená prudkým ochlazením.

Zatracený bastard! kvílela Lýdie. To jeho objetí nebylo nic jiného než test. On věděl, že té druhé nevadí. A já doufala, že se prolamují ledy!

„Jsem Ještěr,“ prohlásil Záviš.

„Já vím,“ odtušila Lištička a neváhala mu zalichotit: „Zamlouváte se mi v každé své podobě, ctěný pane.“

„Nepotrpím si na důvěrnosti,“ pokračoval Záviš ostře a Lýdie se zatetelila blahem. Tady to máš, ty falešná feno! Ty tvé triky na něho neplatí!

„Chápu, ctěný pane. Odpusťte.“

„Oba víme, že nejsi moje snoubenka.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Lištička a Lýdie tušila, že přijde nějaké ale. „Ovšem, ctěný pane, já a ona se stáváme jednou jedinou.“

„Tady i tam?“

„Tady i tam,“ potvrdila Lištička.

„Nevadí ti, že ses stala obětí posedlosti?“

Posedlosti? Ano, to je pěkný výraz. Takový starobylý a církevní. Kde k němu Záviš přišel?

Lištička pokrčila rameny: „Mohla jsem dopadnout hůř.“

Pěkně děkuji, vyprskla Lýdie. Spokojíš se s málem, co?

„Co si slibuješ od naší spolupráce?“

„Tam jsem si vždycky přála vést malý krámek,“ prohlásila Lištička skromně a věnovala Závišovi něžný pohled pokorné laně. „A tady si nepřeji nic jiného než být věrnou a poslušnou manželkou.“

To jsou žvásty! zavyla Lýdie. Copak nemáš trochu studu? Proč si jenom nemůžu zacpat uši!

Ale situace se zhoršovala každou vteřinou.

„Umíš vařit?“ zeptal se Záviš s upřímným zájmem. Stejně dobře mohl Lýdii vrazit nůž do srdce. Vrchol jejího kulinářského umění byla objednávka z restaurace.

„Samozřejmě, ctěný pane. Můj výcvik zahrnuje veškeré domácí práce.“

Při první příležitosti tě otráví jak Maryša Vávru! varovala ho Lýdie.

„Velmi dobře. Uklízíš po sobě?“

Záviš se nespokojeně rozhlédl po ložnici, kterou obě jeho nájemnice ráno zanechaly v ne zcela uspokojivém stavu.

„Neustále.“

Lištička se nepřestala usmívat, když hbitě posbírala poházené prádlo a pečlivě ho uložila do skříně. Mimochodem narovnala lampičku u postele a kriticky prohlédla parapet okna, zda na něm nenajde stopy prachu.

Čubko!

„Smím se zeptat, ctěný pane?“ načala nesměle, když ji cosi zaujalo v pravém horním rohu.

„Ano?“

„Máte něco proti pavoukům?“

„Nevadí mi. Jsou to užiteční tvorové,“ prohlásil Záviš. „Tu pavučinu tam můžeš nechat.“

Jen se nezalkni samým blahem, nabádala ji Lýdie, když vnímala, jak Lištička roztává. Její pokorné chování bylo pouhou fasádou; když ale Záviš vyjádřil uznání pro pavouky, zabodoval na plné čáře.

„Velmi dobře,“ řekl pak. „Zbývá poslední otázka.“

Co to asi bude? pomyslela si Lýdie jedovatě. Jestli umí zašít ponožky? Žehlit? Prát? Tahle kandidátka dokonalou manželku zvládne cokoliv.

Ale tady se pletla. Nová otázka zarazila každou z nich.

„Poradíš mi jak zabít megamamuta?“

Footnotes

Musíš se naučit rozhazovat peníze jako nic!

Zatímco Světlana s Gabrielou si povídaly v koutě a popíjely z vysokých sklenic víno, Medard s Jurajem chystali stůl a prostírání. Medard měl nasazenou masku bodrého kuchaře, hlasitě žertoval - a cítil se naprosto nepatřičně.

Když do květinářství přišli Lukášovi přátelé, povahou a zázemím stejní jako on, Medard s Laurou si o nich mohli myslet cokoliv, ale nikdy je nenapadlo, že ta mládež pochází ze společensky jiného světa.

Kdyby měl přiznat barvu, Medardovi by se ulevilo, kdyby sourozenci Trojákovi zmizeli z jeho domu a on je nikdy neviděl, stejně jako své ostatní partnery ve Hře.

Jsem plasťák, nabádal se. Možná na sebe dbám a možná jsem se nepřestal snažit. To ale neznamená, že bych se měl paktovat s lidmi, kteří stojí nade mnou.

Společnost dávno opustila myšlenku rovnoprávnosti, nyní vyznávala filosofii stejných příležitostí. Oficiální propaganda tvrdila, že každé dítě může být čímkoliv, čím si zaslouží být.

Co si ale nalhávám, pomyslel si trpce. Mé děti čeká stejné selhání, jako čekalo mne. Když jsem byl v Lukášově věku, i já věřil, že mám zaručený úspěch. A jak jsem skončil?

Aby se chopil poslední šance, kterou mu nebe seslalo, měl na tváři povinný úsměv a servíroval nejlepší jídlo svého života. Nikdy předtím neuvařil nic, co by se jen vzdáleně podobalo tomu, co nyní bublalo v hrnci.

Skutečné maso, já vařím ze skutečného masa, žasl. Žádná náhražka, žádná v plastu zabalená, uměle nabarvená a ochucená hmota, ale pravé hovězí!

Když ho Záviš požádal, aby připravil dnešní večeři, nechal ho nakoupit na svou kartu a u svých dodavatelů, patřičně kvalitních a drahých. Jen za dnešní večeři padlo několik tisíc, přemýšlel Medard, a on ani nechtěl vyúčtování.

Připadal si provinile, když chtěl svůj nákup vysvětlit a obhájit položku po položce.

„Teď jsi ředitel Šesti společníků,“ zarazil ho Záviš.“Musíš se naučit rozhazovat peníze jako nic.“

„Jsem ředitel firmy, která nic nevydělává.“

„Tady se pleteš,“ usadil ho Záviš a dotkl se své chytré čelenky. „Malá a usoužená ti pošle účetnictví. Vyrazili jsme z novinářů slušné prachy, když nás onehdy fotili.“

„To mi nepřipomínej.“

Stále měl v živé paměti, jak jeho Laura vtrhla do ložnice, šťastná jako blecha, v ruce svůj oblíbený bulvár a předčítala:

Dva záhadní muži unesli děti Evžena Trojáka. Chybí třetí dcera! Nebo snad milenka?

Nikomu snad nemusíme představovat mužnou hvězdu televizní série Kočky v růžích, Evžena Trojáka. Byl to právě Evžen Troják a Kamila Kousavá, kteří vytvořili fenomén našich sobotních večerů, ty chvíle, kdy u obrazovky doprovázíme naše dva hrdiny, kteří se škrábou na vrchol korporátní kariéry.

Jestliže stejně jako my netrpělivě čekáte, koho svede, využije a odhodí Tomáš Kocour, ten, kterého milujeme i nenávidíme, a s námi i milióny divaček, pak vám nemusíme představovat i herce, který ztvárnil tohoto poživačného sukničkáře.

Věděli jste ale, že skutečný Evžen Troják má daleko do protřelého lotra? Nebo že tolik se alespoň snaží předstírat? Muž s bezchybnou pověstí, věrný manžel a otec dvou krásných dětí má, zdá se, domácí potíže.

Během dramatické scény, která doslova vzbudila celé okolí, dvě dospělé děti manželů Trojákových utekly z domu.

V tomto místě novináři umístili fotografii matky, která před vstupní brankou lomí rukama a svou pózou připomíná člověka, který se bojí trestajícího hřmění a blesků.

„Chudinka zdrcená,“ komentovala ji Laura, zatímco Medard, který si pamatoval, jak ta žena v luxusních šatech ztuhle vyčkávala na objektivy fotografů, si nebyl tolik jistý.

I když se Evžen Troják snaží držet celou záležitost pod pokličkou, pokračoval článek, naši reportéři, kteří nikdy neodpočívají, aby vám mohli přinést ty nejpikantnější kousky ze zázemí hvězd, byli na místě. Díky tomu můžete doprovázet slavnou rodinu minutu pro minutě ve chvíli největší krize.

Jestliže jste si doteď mysleli, že trable běžných smrtelníků se hvězd netýkají, nyní můžete spát klidně. Evžen Troják, kterého možná znáte z jeho bezchybných vystoupení jako uhlazeného a kultivovaného muže, umí ztratit nervy jako kdokoliv z nás.

Zde redakce použila fotografii rozzuřeného herce, jak se zarudlou tváří, huláká na Světlanu. Ta míří k rozzářeným světlům e-taxi, kde ji čekají nezřetelné figury.

Útěk sourozenců Trojákových nabral nečekaný obrat, když se na scéně objevili dva muži s neznámými motivy. Podle našich reportérů, kteří často doprovázejí naše celebrity, ať už ty chtějí nebo ne, ani jeden z mužů nepatří do filmové branže.

Zde se velmi příhodně vyjímal obrázek Záviše a Medarda, kteří působili vysloveně zlověstně. Fotograf musel zmáčknout spoušť ve chvíli, kdy Záviš nabádal Medarda, aby se narovnal. Medard tedy měl zatažené břicho, ramena vystrčená vzhůru a hlavu mírně zakloněnou vzad, takže se zdálo, že na přicházející Světlanu nazírá jako mafiánský boss. I když se pokoušel o přátelský úsměv, v nočním světle vypadal jako proradný bobr s vyceněnými zuby.

V kontrastu k mohutnému plasťákovi, štíhlý Záviš se svým ostře řezaným obličejem a krutým ještěřím úšklebkem, působil jako sadistický popravčí.

Tak či tak, pokud je redakce chtěla ztvárnit jako dva lotry, nemohla si vést lépe.

Bohužel netušíme, jakým způsobem se dcera Evžena Trojáka seznámila s těmito muži. Panují ovšem pověsti, že děti celebrit se často scházejí na večírcích, které pořádá mafie. I když se nám nepodařilo ověřit totožnost této dvojice…

„Ještěže tak,“ oddechl si Medard.

…přesto věříme, že jejich úmysly nejsou nevinné. Naše redakce je jim na stopě a nepochybujte, že naši čtenářky a čtenáři se brzy dozví, o koho jde a jak naložili s mladou a krásnou dívkou. Obáváme se ale, že se stala obětí skutečných padouchů.

„Chudinka!“ vykřikla Laura, zcela pohlcená do četby. „Jak jenom mohla věřit takových odporným zjevům? Mám o ni strach!“

„Co prosím?“ protestoval Medard. Když už nic jiného, Laura měla vědět, že ty děti jsou v pořádku a bez úhony ubytovány u nich.

„Bez urážky, miláčku,“ zamumlala Laura. „Že se ten tvůj nový kámoš vybarví jako zákeřná bestie bych čekala - ale ty, ty jsi tady také solidní kaňour. Doufám, že jsi Světlanu nechal na pokoji.“

„Já zase doufám, že žertuješ,“ odvětil Medard jako důstojnost sama. „Že jsi řekla bez urážky, neznamená, že se neurazím. Za koho mne máš?“

„Za ctihodného páprdu,“ odsekla. „Samozřejmě, že tě z ničeho nepodezírám. Ty málokdy děláš něco vzrušujícího, že ano?“

Nic moc, pomyslel si Medard, náhle vděčný, že Laura je tak málo podezíravá. Kdyby tušila, jak zabíjím varany o strom a nebo o našich tête-à-tête s démonickou Sylvií, byla by se mnou spokojenější?

„Jsem nudný patron,“ prohlásil důrazně.

„Dokonale,“ ujistila ho a vrhla se zuřivě do další četby.

Jak uvidíte z dalších záběrů, Evžen Troják se pokouší s tajemnými muži vyjednávat, ale bez výsledku. Pro nedostatek lepších jmen jsme se rozhodli nazvat prvního muže Gorilou podle hustých chlupů a tělesné stavby, zatímco druhému budeme říkat Křivák podle jeho urputného šklebu, který, přiznejme si, hned napoví, s kým máme tu čest.

„Tohle se neodvážili napsat!“ zařval Medard, když slyšel, jak se příběh vyvíjí.

„Ticho, Gorilo,“ okřikla ho Laura. „Tihle lidé píšou nejnapínavější bulvár ve městě. Není jejich chyba, že vypadáš jako Tarzanův sešlý táta. Jsem zvědavá, co má Gorila s Křivákem za lubem.“

Všimněte si prosím, s jak malým nadšením nastupuje nebohá dívka do přivolaného e-taxi. I z dalšího rozhovoru, ze kterého náš reportér zaslechl jen úryvky, se dá vytušit, že Evžen Troják ví, kam jeho děti odcházejí a děsí se toho.

„Chystáte zavést mé děti do polosvěta?“ slyšeli jsme ho vykřiknout. Ať už jde o jakékoliv místo nebo organizaci, nahání mu nejspíš hrůzu, protože zaznělo: „Já? Nikdy! Jednou stačilo. Vícekrát se nevrátím.“

„Pane na nebi!“ vydechla Laura a věnovala manželovi uznalý pohled. „Vzala jsem si padoucha.“

„To je nedorozumění,“ bránil se Medard. Bohužel plátek nepřispěchal na jeho obranu, právě naopak.

Nebylo pochyb, že Gorila s Křivákem si scénu dojemného loučení otce s dětmi užívají se zvrhlým potěšením. Z jejich slov nebylo těžké uhádnout, že mají slavnou rodinu v hrsti. Zejména Gorila se špatně skrývanou škodolibostí několikrát nešťastným dětem navrhuje, ať se vrátí, pokud se odváží.

„Máte milující rodiče. Proč jim přidělávat starosti?“ zní jako chladnokrevné vyhrožování člověka, který se neštítí ani únosu za přítomnosti kamer. Pokud vás napadá, že jde o brutálního vyděrače, pak se obáváme, že můžete mít pravdu.

„Co také jiného? Vsadím se, že pokud Troják nezaplatí, už ta děcka nikdy neuvidí,“ vyvodila Laura.

„Blázníš? Ty děcka nikdo neunesl,“ zaprotestoval Medard. „Máš je pod vlastní střechou.“

„Jenom dvě,“ podotkla Laura a nápadně nenápadně se přesouvala ke kuchyňská lince, kde ležel obrovský nůž. „Ono to má ještě pokračování, víš? Kam se poděla ta třetí?“

„Třetí? Mluvíš o Gabriele?“

„Takže se přiznáváš,“ řekla Laura vítězoslavně. „Já ještě umím počítat. S Křivákem jste přivezli dvě děcka. Co jste provedli s nešťastnou Gabrielou, ha? Zakopali pod moje růže? Na mojí zahradě?“

„Jasně, toho by sis nevšimla,“ zabručel Medard otráveně. „No tak dělej, vraž mi kudlu přímo do srdce.“

„Ani náhodou. Konečně jsi mne začal bavit,“ odsekla Laura. „Poslechněme si, cos ještě provedl.“

Méně informovaný pozorovatel by se domníval, že rodina Trojákových se skládá ze dvou dospělých a dvou dětí. My ale z dobrých zdrojů víme, že před rokem do rodiny přibyla nová tvář, talentovaná studentka slečna M., kterou se Evžen Troják, jak je chvályhodným zvykem občanů druhé kategorie, chystal adoptovat.

Nebo měl snad jiné motivy? Z důvěrného zdroje víme, že mezi Evženem Trojákem a jeho manželkou docházelo v poslední době třenicím, ve kterých nadaná slečna M. hrála významnou roli. Někdo by snad pochyboval, že dívka z chudých poměrů by mohla úspěšně konkurovat krasavici jako je tato…

Zde se opět objevilo foto Světlaniny matky. Laura na blondýnu zírala beze stopy závisti. „Musel jsi z ní být úplně paf,“ poznamenala k Medardovi. „Opravdu je tak nadzemsky dokonalá i ve skutečnosti?“

„Ano, a ještě víc,“ řekl Medard neochotně. Kdyby byl nepotkal baronku Sylvii, byl by beze studu prohlásil tu dámu za nejkrásnější bytost na světě.

Bylo to ostatně v jeho životě poprvé, co měl možnost spatřit něco tak pěstovaného na živo - a litoval, že tu možnost měl. Do té chvíle si mohl namlouvat, že perfektní lidé z médií jsou jen výsledkem pečlivého retušování. Jenomže i Lýdie Krajcarová, byť ne tak oslnivá, by vedle jeho obyčejné bronzácké manželky vypadala jako tvor z rajského světa.

„Chudák Juraj,“ poznamenal náhle Laura a vyvedla ho z rovnováhy.

„E?“

„Ani se nedivím, že se tváří tak kysele,“ vysvětlila. „Musí si tady připadat jako v panoptiku příšer.“

Medard byl přesvědčený, že Juraj, kterého v článku novináři prakticky nezmínili, měl spoustu důvodů nebýt se svým pobytem u Mechovým spokojený, ale žádný z nich nesouvisel se vzhledem samotné rodiny.

„Nemůžeš se mu divit,“ zastal se ho. „Je v jednom pokoji s naším Lukášem. To člověka otráví. Kde jsme to skončili?“

„Á, už se nemůžeš dočkat pokračování, co?“

…ale pozor, pokračovala důrazným hlasem, jako by četla dítěti pohádku, jak se říká, odříkaného největší kus. Mezi občany vyšších kategorií se v začíná šířit zvláštní úchylka, kterou oni sami nazývají špinavou láskou. A ano, přesně tak urážlivě, jak tento termín zní, tak i chutná.

Přesycení vlastní dokonalostí, někteří z nich hledají potěšení v obcování s tvory, jako jste vy a nebo já. Čistě mezi námi, čtenářky a čtenáři, ani autor tohoto článku není existence, ke které byste museli vzhlížet. Má občanská známka má stejně bronzovou barvu jako vaše…

„Ani se nedivím, když šíří takové lži,“ zabručel Medard spokojeně. „Pisálek nejapný. Jak se vůbec ten chlap jmenuje?“

„Napsal Jan Zlatoústý,“ ukázala Laura na novinářovu značku. „Nejlepší v branži.“

„Spíš Jan Hnojomet,“ zavrčel. „Kdybych ho potkal, tak…“

„… ho požádáš o podpis,“ napomenula ho Laura. „Jestli ho urazíš, pak do konce života budeš chodit kanály. Nehledě k tomu, že by mohl zničit naše květinářství. Než podnikneš něco ukvapeného, poraď se raději s Křivákem.“

A přesně to měl Medard v úmyslu. Když mu Záviš připomněl celý ten článek a on si vybavil potupné čtení, které musel absolvovat ještě několikrát, protože Laura se s požitkem podělila o celou záležitost nejen s rodinou, ale i svými zákaznicemi, vařila se v něm krev.

„A co má být?“ zeptal se ho klidně Záviš. „Za ty prachy, co nám dali, si můžou vymýšlet do aleluja. A pokud jde o Gorilu a Křiváka, můžeš poděkovat našemu literárnímu břídilovi. To byl její nápad,“ zaklepal si na chytrou čelenku. „Slíbil jsem Zlatoústému, že mu malá a nenadaná zajistí pokračování.“

Footnotes

Haf, haf! Budu aportovat a přinesu kost!

Když se Záviš probudil obklopený zelenohnědými těly, na okamžik se vyděsil. Nepamatoval si příliš události velkolepé bitvy, té, která se strhla mezi lesními monstry.

Ještěr nad ním získal kontrolu, takže ze vzpomínek se stal zmatený kaleidoskop zabíjení, útěků a žranice rudých kamenů; těmi se monstra povzbuzovala jako sportovci energetickými nápoji.

Byť se Záviš zařekl, že podruhé stejnou chybu neudělá, Ještěr na jeho předsevzetí nedbal a hltal rudé kameny po hrstech. A co hůř, pravděpodobně spolykal i nějaké paměťové krystaly, takže se Záviš obával, že k roztomilé osobnosti Ještěra přibude i ňafající psovec nebo houkající kulíšek.

Ve Hře bylo ráno a Ještěr, Levá a Pravá si našli hlubokou noru, pozůstalost po jednom z větších zvířat. Jejich těla, včetně jeho, byla pokrytá hlubokými šrámy a zaschlou krví; proces hojení zde probíhal mnohem rychleji než ve skutečném světě, ale i tak málem zaplakal, když viděl, jak se jeho včera dokonalá mramorová kůže pokrývá jizvami.

Potřebuji Jolanu, pomyslel si. Když Světlana s Gabrielou chválily jeho vzhled, cítil záchvěvy marnivosti, která mu dříve byla cizí. Ze všech možných povahových rysů, které jsem mohl zdědit, pomyslel si trpce, jsem získal jen zbytnělý narcisismus a sklony k platonické lásce. Navíc, Jolana je pravděpodobně vyřízená.

Lýdie nenesla zprávu o neúspěšné Světlanině léčbě lehce. Z nějakého důvodu se rozhodla k zálesákům citově připoutat. Nakonec jsou to lidé, se kterými riskovala život,“ vysvětloval si pro sebe. „Od té záležitosti s Jakubem Lízalem, zdá se, hledá přátele, na které se může spolehnout. Lepší než se cpát modrými pilulkami.

Hormonální terapie, kterou si Lýdie ordinovala, měla víc nežadoucích účinků než pouhou nechuť k tělesným dotekům. I kdyby ale stokrát chtěl, nemohl Lýdii její návyk rozmlouvat, přinejmenším ne bez prozrazení jistých tajemství, o kterých přísahal, že si je vezme do hrobu.

Věrný Stínošlápek ve spolupráci s malou vílou se pokusil vynechat pravidelné dávkování, ale Lýdie si rychle našla záminku, proč se vrátit do pohodlné citové otupělosti.

Alespoň Gabriela nesmí začít, pomyslel si. Naštěstí černovláska patřila k těm nadaným jedincům, o kterých se dřívější společnost pohrdavě vyjadřovala jako o lidech bez emocionální inteligence.

Nyní ale představovala ideál. Ostatně, koncept emocionální inteligence přestával existovat – současnost považovala za absurdní míchat obojí dohromady.

„Hm,“ zabručel, když se pokusil zvednout. „Je mi všelijak.“

Levá, vyrušená jeho vrtěním, mu věnovala ospalý pohled. Pravá, která měla hlavu důvěrně ponořenou do jeho podpaží, podrážděné odfrkla, ale víc se neobtěžovala. Zdálo se, že z jejich trojice schytala největší díl ran. Hřbet měla roztržený od přední tlapy k zadní a chyběla jí část ukousnutého ocasu.

Obě varanní samice ho zahřívaly, což nečekal. Nastudoval si něco o komodských dracích a proto věděl, že jejich těla by měla mít proměnnou teplotu. Alespoň tolik tvrdil vševědoucí a vždy-omylný internet.

Dochází už ke změně DNA následkem sežrání lidských paměťových krystalů? napadlo ho. Nebo jsou zdejší varani jiný živočišný druh?

Se zaúpěním se protáhl: „Cokoliv!“

Záhady zoologie ho nevzrušovaly. Ještěra samotného víc dráždila přítomnost samičích těl.

Poslyš, kamaráde, mírni se! napomínal ho Záviš, vděčný, že se probudil plně oblečený. I když Lýdii tvrdil, že se nános civilizace s Ještěrem rozpouští, natolik jeho návrat ke zvířeti nepokročil, aby dychtil po důvěrnostech s Levou a Pravou.

Volání divočiny musí počkat. Což mi připomíná…

Jeho maskovací superoblek utrpěl poškození a bylo nutné ho opravit. Ta ženská měla pravdu. Dříve nebo později musím do města. Ovšem, teď mám povinnosti.

Samice možná plánovaly trávit den v lenošivém nicnedělání a vylízat se ze svých ran, ale to si on nemohl dovolit. Ať už chtěl nebo ne, musel splnit zadání velectěné paní.

„Ohó!“

Když prozkoumal svou nenadálou touhu sloužit gubernátorce v bílém, našel další utajený rys svého předchůdce. Čokl, který chce potěšit paničku, pomyslel si s odporem. Haf, haf! Budu aportovat a přinesu kost.

Vydrápal se z nory na přilehlý palouček a stiskl prsten, aby otevřel mnoharozměrný prostor. Odtud vytáhl živou mapu, kterou ukradl maskované revizorce. Sotva mapu rozložil, z koženého podkladu vyrostla miniatura lesa, v jeho středu on sám jako figurka muže v maskáčích. Samice schované v podzemní noře se ale na modelu krajiny neobjevily.

Musím si dát pozor, pomyslel si ponuře. Tahle věcička má své mouchy. Zdaleka neukazuje všechno.

Zdálo se, že po včerejší bitvě všechna monstra v okolí buď zalezla nebo prostě nepřežila. Na jihozápad leželo odpočívadlo, kde přebývali jeho společníci, zatímco směrem na severoseverovýchod, asi patnáct kilometrů od něj, se usadil megamamut a jeho družina zvědavých kulíšků.

Na mapě poloha megamamuta působila jako přepravní uzel. K lesapánovi neustále mířily skupiny, organizované jako zásobovací čety. Podobná na včely, monstra se vracela k lesapánovi jako dělnice do úlu; pak se opět rozptýlila po okolí.

Už by se mělo začít něco dít, pomyslel si netrpělivě. Dodržujte plán, zatraceně!

Při večeři rozdal úkoly, poněkud nervózní, že se musí spoléhat na dvacetileté studenty. Nadaná nebo ne, pomyslel si, jsou to jen děcka.

Jako potížista s jistou pověstí míval v týmu ostřílené harcovníky, u kterých se mohl spolehnout na velkou míru samostatnosti a notnou dávku životních zkušeností.

Nu, nezbývá mi než doufat.

Pokud šlo o dospělejší Lýdii a Medarda, nedělal si velké naděje.

První udělala vše proto, aby se vyhnula vyhroceným bojům o korporátní dědictví. S kapkou hořké něhy na ni myslel jako na unylou Elinor Jane Austenové, násilně překovanou do chladnokrevného netvora. Na tajemnou Lištičku s jejími záhadnými cíli také nespoléhal.

Druhý Medard neměl ani částečnou kontrolu nad svou postavou, takže zůstával odsouzený do role pasivního diváka. Což bylo nakonec jedině dobře.

„Že by se začínalo něco dít?“ zabručel, když zaznamenal, že z odpočívadla se oddělila skupina lidí.

Z nory se mezitím vynořila Levá a zvědavě se k mapě sklonila, z úst vystrčený rozeklaný jazyk.

„Tohle jsme my,“ vysvětlil jí tónem, který se dospělý baví s tříletým capartem. „Jsme uprostřed lesa. Tady je odpočívadlo. Vidíš, velká zeď a za ní lidé jako já.“

Levá nesouhlasně zasyčela. Nejspíš o lidech neměla valné mínění. Z pohledu monster šlo o dárce hodnotných paměťových krystalů, nic víc.

„Vy dvě zůstanete doma,“ ukázal prstem na díru v zemi, „a já jim půjdu naproti.“

Levá zaujatě otočila hlavu a mlsně se olízla.

„Ne, nepůjdu je lovit. Jsou součástí, ehm, smečky. Chci se s nimi setkat.“

Záviš měl potíže mluvit a la Kiplingův Mauglí. Jako převážně městský člověk nepřišel se zvířaty do styku. Naštěstí měl na pomoc Ještěra a jeho primitivní náhled.

Vzápětí se stalo něco, co ho šokovalo. Sotva schoval cennou mapu, Levá vyrazila směrem k odpočívadlu a netrpělivě se se obracela, když za ní zůstal stát s otevřenou pusou.

Dokázala se zorientovat na základě toho, co jsem jí pověděl?

I kdyby měly paměťové krystaly blahodárný vliv na růst varanního mozku, samotná evoluce nemohla rozvinout Levé abstraktní myšlení. K tomu byl zapotřebí trénink a vzdělání, které ji scházely.

„Možná mne jako emancipovaná dáma neoceníš,“ ozval se trpce, „ale nemám z tebe radost. Jestliže se vyvíjíš tak rychle, co teprve megamamut.“

Lesapán, který vládl armádě zdejších monster, měl vydatný příjem paměťových krystalů. Od samého začátku muselo jít o výjimečného jedince, jestliže jako býložravec (byl-li ještě býložravcem) přežil v tomhle proklatém lese.

Nyní, vyzbrojený lidskou inteligencí, to byl sotva tvor, který by spadl do jámy, kterou by mu Kopčem vykopal, byť by měl pravěký lovec po ruce bagr.

„Nejsou problémy, jsou jenom výzvy,“ zamumlal Záviš pro sebe populární rčení stříbrných. Ti jako zaostalí domorodci věřili, že přejmenování jim přináší moc nad věcmi.

Odbelhal se za Levou, aby rozhýbal ztuhlé tělo. Pravá zůstala v noře, ani trochu zvědavá, co se děje venku. Postupovali bez překážek, protože les se po včerejším masakru zázračně uklidnil. Dokonce ani hlídkující kulíšci, se kterými divoké kočky udělaly krátký proces, jim málokdy prolétli nad hlavou.

„Támhle jdou,“ ukázal Levé daleko před sebe. „Znovu opakuji, žádný lov. Tihle jsou nebezpeční.“

V čele malé družiny rozeznal obří postavu barona z Mechového kopce, kterého doprovázel zálesák v zelené čepici, co vypadal jako úlisný Robin Hood. Před nimi rázoval sporý Raťafák s kouzelnou sekerou přes rameno a cosi zaujatě vykládal Veliteli. Za nimi mašírovala četa vojáků, kteří obklopovali dvě mladé ženy, jednu ryšavou a druhou zlatovlasou.

„Co ty dvě tady?“ zamračil se Záviš, když poznal Lištičku - a v druhé vytušil Světlaninu Kopretinu. „Alespoň Gabriela měla dost rozumu, aby zůstala na odpočívadle.“

„Pojď za mnou,“ zašeptal k Levé a schoval ji pod svůj maskovací plášť. Nechal rozhořet vnitřní plamen a splanul s prostředím, zvědavý, zda ho smysly zálesáků dokáží rozeznat.

„Teda, povídám,“ zaslechl blížícího se Raťafáka, který snad zapomněl, že má tlumit hlas, „kouzla a čáry existujou, ať už nebožka Jolana tvrdí, co chce.“

„Jolana ještě dýchá a daří se jí dobře,“ napomenul ho Velitel. „Ctěná slečna ji vyléčila.“

„Jo, to bylo čupr divadlo,“ souhlasil Raťafák rozjařeně. „Lepší než ohňostroj. Vsadím se, že Jolana bude do zítřka tuhá.“

„Ticho, ať tě neslyší Lištička,“ okřikl ho Velitel polohlasem. „Je z toho chudák špatná.“

„No jo,“ ztišil se Raťafák na okamžik, „moje bába se dycky hádala, že sem kapánek málo ohleduplnej. Ale na zázraky věřím, to zase jo. Dyž mi poví: Raťafáku, půjdeš na smrt do lesa, páč ctěná slečna měla sen, že tady potřebuje pomoc ctěnej pan Ještěr, to já vyrazím.“

„Nemusel bys tolik křičet. Ctěný pan baron jde s námi taky.“

„Hned je mi líp,“ zabručel Raťafák. „Dyž natáhnout bačkory, tak v ušlechtilý společnosti. Vo co, že Ještěra už taky sežraly monstra? Škoda ho, vodborníka.“

„Jestliže samotná sladká paní Lada vnukla slečně Světlaně, že Ještěr žije, tak žije,“ zavrčel Velitel. „Nikdo tě neprosil, aby ses přidal.“

„Dyž de Lištička, du i já,“ prohlásil Raťafák. „Ta zrzavá holka mi zachránila kejhák, takže je jen spravedlivý, abych se jí voplatil. Spad na mě mrkavec velkej jako lopata.“

„Ano, viděl jsem,“ suše odvětil Velitel. „A nakladl, tedy, nakladla plno vajíček. Jsem zvědavý, co s nimi Lištička plánuje.“

„Až se vylíhnou a utečou, pak se všichni zasmějeme,“ zamnul si ruce Raťafák, který se pochechtával, jen si tu scénu představil. „Slyšel sem, že kousnutí malýho mrkavce bolí jako čert… Počkat!“ náhle se zastavil a zahýbal svým přerostlým frňákem. „Vodkud fouká vítr? Přísahám, že cejtím ty zpropadený ještěrky!“

Footnotes

Já jí opravdu nasadím obojek!

„Tady jsem!“

Užaslý nad citlivostí Raťafákova čichového orgánu, Záviš odhodil svou maskovací kapuci a ukázal se skupině. Protože zbytek jeho těla zůstal zakrytý psychoaktivní maskovací látkou, jeho nemytá hlava se tiše vznášela nad keřem jako krvavý přízrak.

„Fujtajbl!“ zařval Raťafák a vyskočil metr do vzduchu. „Ještěrův duch! Sem věděl, že je kaput. Ale že je mstivej parchant, dyž mě přišel strašit.“

„Ještěre, jste to vy?“ zeptal se Velitel, který už jeden Závišův nehlučný příchod zažil.

„Já sám,“ ušklíbl se Záviš. „Nemusíte mne hned pohřbívat. Co tady děláte?“

I když šlo o součást jeho plánu, musel před zálesáky a vojáky hrát překvapené divadlo. S ostatními společníky se shodli, že obyvatelé Světa nemusí na ně jako na posedlé pohlížet příznivě.

„To poslední, co nám schází, je nějaký bláznivý exorcismus,“ souhlasila u večeře Světlana, která si o zbožném zanícení Kopretiny nedělala iluze. „Ale mám nápad, který by mohl fungovat.“

Baron z Mechového kopce vystoupil a lehce se uklonil.

„Má dcera, ctěný pane, měla vnuknutí,“ řekl. Zdálo se, že se nedokáže přimět, aby se k Závišovi choval jako ke starému příteli. Dost pochybovačně dodal: „Ve spánku ji oslovila bohyně a poručila jí, aby vedla výpravu na vaši záchranu.“

„Vedla výpravu na moji záchranu?“ zamračil se Záviš.

Tohle v plánu nebylo. Podle scénáře měla Světlana trvat na vyslání skupiny zálesáků, kteří mu přinesou součástky na vytvoření bomby z rudých kamenů.

„Ano, tak to bylo,“ pokrčil baron rameny jako by chtěl naznačit: „Věř nebo ne!“

„Jak jsem předpověděla, otče,“ pyšná zlatovláska vystoupila spokojeně ze skupiny a půvabně se uklonila, „velectěný pan Ještěr žije a potřebuje naši pomoc. Chvalte sladkou paní Ladu.“

Když ostatní začali bručet chválu na počest bohyně Lady, dívka se vrhla dopředu, berlu v napjaté paži, jako by hodlala klepnout čerstvě nalezeného Záviše po hlavě a zkrátit mu utrpení.

„Velectěný pane,“ vykřikla, když se k němu hnala, „vy jste zraněný. Hned vás vylé-“

SSS! SSS!

Náhle se odnikud objevil varan, který zlostně syčel a chňapal jí po nohách.

„Ještěrky sou tady,“ zařval Raťafák a zatočil sekerou nad hlavou. „Hurá na ně!“

„Klid! Ticho!“

Já jí opravdu nasadím obojek!

Jako už předtím, Záviš litoval, že nemá zač neposlušnou Levou chytit. Takhle mu nezbylo než ji zalehnout a tvářit se, že je všechno v pořádku.

„To je Levá, nikomu neublíží,“ volal, podobný na zoufalce v parku, kterému se dobrman utrhne z vodítka a rozzuřeně míří na dětské hřiště. „Chce si, ehm, pohrát.“

Nikdo kromě něj (a ani on si tím nebyl jistý) nevěřil, že by Levá byla neškodná.

Dokážou svým výběrem ovlivnit směr vlastní evoluce? Zatím jdou vždycky po pěkných holkách.

Začínal mít neblahé tušení, že varanní samice jsou vysloveně vysazené na lidské ženy.

Mezitím chrabrý baron vyrazil na obranu zkoprnělé dcery.

„Hezké zvíře,“ poznamenal a zvedl Levou jako králíka za volnou kůži na hřbetě. Vystrašené monstrum se neodvážilo hnout. „Netušil jsem, že se dají zkrotit. Ale myslím, že chápu,“ prohlédl si její drápy a něco ho na nich zaujalo. „Začíná mutovat. Už je teplokrevná, že?“

„Netušil jsem, kamaráde, že se vyznáš v přírodopise,“ zavrčel Záviš vyčítavě na kdesi hluboko schovaného Medarda.

Když u večeře zmiňoval své lapálie, všichni se smáli jeho novému harému, ale nikdo nepřispěchal se svou troškou do mlýna. Jako bych jim neopakoval, že si nesmí nic nechat pro sebe.

„Kdysi jsem choval zmutované psovce,“ vysvětlil baron. „Házel jsem jim paměťové krystaly mrtvých záškodníků. Ale to zůstane jen mezi námi,“ mrkl důvěrně.

Záviš rozuměl, co se baron snaží naznačit.

Zdá se, že krmit monstra lidskými ostatky se nepovažuje za úplně košer.

„Ty uličníku,“ šťouchl barona přátelsky pod žebra - nebo se o to alespoň pokusil, protože bylo těžké dosáhnout do správných míst. Obří baron měl snad dvaapůl metru.

„Budeš hodná?“ zeptal se pak baron Levé. Když ji položil na zem, samice poslušně kývla.

„Je chytrá,“ poznamenal skoro závistivě. „Už i rozumí lidské řeči. Mohl bys ji, ehm, příteli můj, prodat za slušné peníze.“

Levá uraženě vzhlédla a Záviš jí konejšivě položil dlaň na jizvu. „To nemám v plánu.“

„Já své psovce prodal,“ řekl baron lítostivě a otočil se na Světlanu. „Vzdělání mých dětí stojí peníze. Jen ta berla přišla na pěkných pár hřiven. Nu, děvče moje, je na čase, abys ji použila. Ukaž nám, co dovedeš. Vy ostatní,“ obrátil se na vojáky a zálesáky, „hlídejte, ať nás nikdo neruší.“

„Spolehněte se, ctěný pane barone,“ odpověděl snaživě zálesák v zelené špičaté čepici a s fešáckým knírkem. „Mí bažanti se o vše postarají.“

„Děkuji, pane Rudolfe.“

Padlo několik rozkazů, které Raťafák ignoroval, zatímco se držel blízko Lištičky. „To by eště scházelo,“ zabručel, „abych se nechal buzerovat vod slizskýho Rudolfa. Seš snad nějakej hrabavej pták,“ obořil se na Velitele, který hodlal uposlechnout. „Buď hrdej ježek a drž se mnou basu!“

Velitel se zarazil a tázavě se podíval na Lištičku. Ta mlčky zavrtěla hlavou; zřejmě souhlasila s Raťafákem.

Když byl překážející varan posazený stranou, Světlana předstoupila před Záviše, celá růžová ve tváři a upejpavá jako nepolíbená panna.

Takže se o mne postará Kopretina? pomyslel si Záviš.

Když sledoval stydlivou baronovu dceru, lépe chápal, proč je z ní Světlana tak nešťastná. Pro moderního člověka bylo tolik studu rozčilující.

Přehrává jako herečka z němého filmu.

„S vaším dovolením, otče,“ promluvila Světlanina Kopretina.

Předvedla trik se svýma tmavě modrýma očima, které dokázala držet sklopené a zároveň bezostyšně zírat. „Velectěný pane, ukážete mi prosím vaše rá-rány?“ zakoktala se. „Musíte se svlé-svléknout.“

Tolik povyku pro nic!

Lhostejný k jejím rozpakům, Záviš se vysvlékl do spodního prádla a zaujatě ji sledoval při práci. Škrábance, strupy a jizvy mizely jako zázrakem, zůstávala po nich jen dokonalá mramorová kůže antické sochy.

Mezitím k němu přišla Lištička se svou skupinou.

„Nečekal jsem, že tě tady potkám, má milá,“ poznamenal.

Kopretina uraženě vzhlédla, když slyšela důvěrné oslovení. Lištička ale lépe chápala, že jde o nevyslovenou výtku: „Co tady děláš! Tak jsme se nedohodli.“

„Omlouvám se,“ řekla Lištička s půvabnou úklonou.

Stále měla na sobě zálesácký oděv, ale už z ní nevanulo jako z žumpy. Buď si vyprala nebo pořídila jiný komplet. „Nemohla jsem dopustit, aby došlo k nedorozumění.“

„Jo, Ještěre, nastal povyk,“ ozval se nenapravitelný Raťafák. „Dyž tady ctěná slečna, co teď skoro voblizuje tvoji hnátu,“ baronova dcera skutečně zkoumala Závišovu nohu velmi podrobně, „začala vykřikovat, že ležíš raněnej v lese, každej si myslel, že zcvokla, chuděrka poblázněná.“

„Ctěný pane,“ ozval se rychle Velitel a obrátil se na barona. „Prosím, nevšímejte si starého. Strávil příliš času v lese. Nemá ponětí, jak mluvit s ušlechtilými lidmi.“

Baron jen mávl rukou. „Má pravdu. Nikdy jsem neslyšel, že by se božské vnuknutí týkalo jednotlivců. Bál jsem se, že to byl pouhý živý sen.“

Živý sen? To je slušnější verze tvrzení, že se holka zbláznila, pomyslel si Záviš a zeptal se: „Co tě nakonec přesvědčilo, příteli?“

„Má dcera je novicka řádu,“ řekl baron s rozpaky. „Jak bych mohl zpochybňovat vůli naší sladké paní?“

Nejspíš zapracoval Medard na pozadí, zatleskal Záviš v duchu. Ale tady jsme se přepočítali.

Podle reakcí zúčastněných poznal, že zdejší náboženství nezná zjevení božské vůle nezasvěceným prosťáčkům. I podle Světlany nebylo spojení s bohyní ničím jiným než datovým přenosem mezi klientem a serverem.

„Usilovně jsem se modlil,“ prohlásil co dokázal nejpokorněji, aby vysvětlil nevysvětlitelné, „prosil jsem paní Ladu o pomoc. Když mi poslala vás, snad jste donesli i to, oč jsem žádal,“ dodal významně.

Lištička (nebo Lýdie) protočila panenky směrem k nebi. „Bohové tady nejsou proto, aby sis z nich dělal kurýrní službu,“ zašeptala. „Styď se!“

Takže Lýdie?

Pro zasvěceného nebylo těžké uhádnout, kdo je kdo. Co ho překvapovalo, byla pasivní a nevýrazná Lištiččina přítomnost. Ona určitě není z těch, co se dobrovolně odsunou stranou.

Zatímco baron prakticky nedovolil Medardovi se projevit a děti (kromě Gabriely) se musely o tělo přetahovat se svými protějšky, Lištička nechávala své spolubydlící volné otěže.

Proto jí příliš nedůvěřoval. Nebylo složité uhádnout, že má plány, které nechce, aby oni znali.

„Máte to nebo ne?“ zeptal se polohlasem.

„Vojáci z odpočívadla přinesli roznětku i kontejner. Světlana s Medardem je přesvědčili.“

„Ti dva?“ ukázal na vojáky, kteří podle uniformy nepatřili k baronově družině.

Mezi nimi stál hřmotný chlapík, který táhl hranatý kožený batoh a prohýbal se pod jeho váhou. Nyní, když si vojáků Záviš všiml, pozdravili ho tak, že sevřeli dlaně na ratišti svého kopí a dotkli se ho čelem.

„Velectěný pane Ještěre,“ promluvil jeden z nich. „Z příkazu našeho kapitána neseme vojenský materiál. Smím se zeptat, zda jste o něj žádal paní Ladu?“

Vojenský materiál? Bylo by asi trapné, kdyby se ukázalo, že bohyně můj vzkaz popletla, napadlo ho uštěpačně.

„Chci udělat nálož dostatečně silnou na to, aby odlákala lesapána od odpočívadla,“ vysvětlil. „Rudé kameny mám, ale schází mi zbytek potřebný pro přípravu bomby.“

„Přesně tak,“ oddechl si voják. „Pak neseme všechno, co jste si přál. Jak ctěná slečna předpověděla!“

„Řídím se jen vůlí své paní,“ prohlásila Světlana jako poslední svatá a mrkla na Záviše. „Chvalte její jméno.“

Důvěrné mrknutí si zřejmě měla odpustit, protože panikařící Kopretina hned zatáhla za záchrannou brzdu.

„Fille stupide. Fille incompétente. Fille condamnée à rester vierge pour toujours“ láteřila Světlana, když se dostala zpět ke kormidlu.

Když naslouchající Lýdie vyprskla smíchy, baron si ji podezřívavě změřil. „Proč má dcera mluví, jako by jí vyrazili zuby?“ optal se.

„Církevní litanie, otče,“ vysvětlila Světlana nevinně a přísně dodala: „Některým mohou přijít k smíchu pro svůj jazyk, ale ujišťuji tě, že jsou myšleny smrtelně vážně.“

Hloupá holka? Neschopná holka? Holka odsouzená být navždy pannou?

I když Záviš chápal, že si Světlana potřebovala ulevit, zamračil se na ni. Nepotřeboval barona mást francouzštinou.

Naštěstí ten měl jiné starosti.

„Opravdu chceš odlákat lesapána od odpočívadla, příteli?“ zeptal se nabádavě. „Snad jsi odvážný jako samo peklo, ale podívej se na sebe, jak jsi skončil. Rána vedle rány. Také se už nemusíš vrátit živý.“

A to ani netušíš, k čemu se skutečně chystám, pomyslel si Záviš pochmurně.

Z pochopitelných důvodů nemohl těmto lidem přiznat, že se chystá megamamuta zabít. Za prvé by (velmi oprávněně) neuvěřili, že je to v jeho silách. Za druhé by se (opět oprávněně) obávali, že tak megamamuta rozzuří a navztekaný gigant je rozdupe na prach.

Proto se rozhodl veškerou zodpovědnost přehodit na nepřítomného viníka.

„Velectěná paní gubernátorka si to přeje,“ odevzdaně pokrčil rameny, jako by neměl jinou možnost. „Jsem, kým jsem. Sloužím vyšším zájmům.“

„Rozumím. V tom případě půjdu s tebou, drahý kamaráde. Nenechám tě na holičkách.“

Baronovo prohlášení, o nic méně hrdinné než Závišovo smíření s osudem, mělo neblahý dopad na muže kolem.

„Já půjdu také,“ vystoupil Velitel. „Bude to pro mne čest.“

Co bude čest? Natáhnout brka po mém vznešeném boku? ušklíbl se Záviš.

Dalších pár zálesáků a vojáků se ozvalo. Rudolf v zelené čapce se usmíval a přešlapoval, jako by se nemohl dočkat až vyrazí, ale nahlas nic neřekl, ochotný i neochotný zároveň.

Jenom starý Raťafák narušil posvátné souznění mezi muži, protože prohlásil: „Nikdo na světě mě nemůže zastavit, abych šel s váma. Ale nepůjdu, páč se bojím, že bych moh hrdinně padnout. Hodně štěstí, Ještěre. Budeme na tebe tady s ryšavou vzpomínat.“

Přitom chtěl Lištičku poplácat po zádech, ale nějak se stalo, že mu ruka sklouzla až na její zadek.

„Poslední varování,“ prohlásila Lištička mrazivě.

„Sem myslel, že dyž du málem na smrt, tak můžu.“

„Starý má pravdu,“ řekl Záviš. „Když půjdete se mnou, zbytečně zemřete. Nikdo z vás nemá vybavení, jaké mám já. Já se můžu pohybovat nepozorovaně, zatímco vy…“

Zatímco vy jste lidé. Já už, zdá se, tak nějak mezi vás nepatřím, dodal v duchu. Ještěrovi v jeho hlavě byla společnost lidí protivná a urputně naléhal, aby se vrátili do samoty lesa, daleko od tvorů, kteří ho dráždili.

„Bude lepší, když se vrátíte na odpočívadlo,“ rozhodl nakonec. „Poradím si sám.“

Footnotes

Ty pán? Já Chuligán?

Takový malý královský dvůr? přemýšlel Záviš, když se s Levou a Pravou dostali až k mýtině, kde odpočíval gigantický lesapán. Nikdo jim cestou nedělal potíže. Hlídkující kulíšci je považovali za monstra, která nesou tribut pánovi.

Neřízená evoluce z megamamuta udělala tvora, kterého se široko daleko každý bál, ale jeho přerostlá tělesná schránka vyžadovala kvanta rudých kamenů. Proto mu sloužily čety lokajů, co na hromadu před něj pokládaly kořist. Nedělaly to jen ze strachu, ale i pro odměnu v podobě paměťových krystalů.

Vše z výšky organizovali kulíšci. I Závišově skupině nad hlavou jeden prolétal a směřoval je k jedné z dočasných spižíren.

*Pokud jsem se bál, že vzbudíme pozornost, můžu být klidný,“ pomyslel si. Mezi sloužícími monstry se objevovali tvorové, kteří se ocitali někde v půli cesty mezi člověkem a zvířetem. Někteří z nich dokonce nosili šaty, ukořistěné na nešťastnících v lese.

Jeden z nich, podle všeho kdysi psovec a nyní dvounohá na psa podobná bytost, obklopená smečkou věrných nohsledů, natáhl paži.

„Dej sem!“

„Nedám,“ odsekl Záviš. Jako vstupenku na toto dvorní shromáždění nesl rudý kámen, který získal, když zabil varanního mutanta.

Polidštěný psovec měl na kámen zálusk.

Předpokládám, že tady nemají policii, která by zajistila pořádek, pomyslel si Záviš, když viděl, jak se je smečka psovců chystá obklíčit.

„Dej!“ opakoval psovec, kterému nestačila slovní zásoba, aby vyjádřil zločinné úmysly.

„Nebo?“ napověděl mu Záviš, proti své vůli pobavený.

„Smrt,“ řekl psovec.

„Velmi dobře! Velice užitečná fráze v takových chvílích bývá: Peníze nebo život!“

VRR!

Když mu došla slova, psovec dával přednost vyjadřování se přirozenými prostředky. V té chvíli se nad nimi zatřepotal kulíšek, který podrážděně houkal.

Pták už nepřipomínal původní sovičku, byl větší, měl pestřejší barvy a působil rozčepýřeně, snad aby dal najevo vlastní důležitost.

Kromě navztekaného ptačího dvořana, který nelibě nesl narušení pořádku, se nic nedělo. Kulíšek narazil na hranice své autority a neměl jak si vynutit pořádek.

S úšklebkem, který Závišovi připomněl jeho vlastní, lidský psovec natáhl ruku, jako by říkal: „Tady se spravedlnosti nedočkáš, kamaráde.“

Měl na své straně smečku šestnácti čtyřnohých kolegů a jako každý pouliční rabiát se cítil pohodlně, když měl převahu.

„Alespoň umíš počítat,“ podotkl Záviš pochvalně.

Všiml si, že Levá loupežníky ostražitě pozoruje, zatímco nenapravitelná Pravá se chystá do boje. Povzdechl si: „A ty by ses počítat měla naučit. Je jich víc.“

S těmi slovy napřáhl dlaň, ve které držel rudý kámen. Když po něm psovec chňapl, Záviš ho chytil za zápěstí a vypustil do něj modrý omračující výboj. Chvíle, kdy loupežník strnul, stačila, aby ho Záviš povalil na zem a nasadil mu zápasnickou kravatu.

„Co s ním, opeřený pane úředníku?“ zeptal se kulíška, který rozrušeně poletoval v dlouhých kruzích.

Jako kterýkoliv jiný úřada, ani tento neuměl rozhodnout. Jeho zběsilé poletování upoutalo pozornost ostatních kulíšků, kteří se dali do podobného tance, takže se signál přenesl až k uším megamamuta.

DŮŮŮM! BŮŮŮŮM! HŮŮŮM!

Spokojený s nášupem z rudých kamenů, i megamamut nebyl rád rušený v jídle. Třikrát zatroubil, neochotně se otočil a vydal se tam, kde tušil potíže.

„Rychle pryč! Zpátky!“

Záviš měl dojem, že poslední dobou volí k ústupu neustále. Země se otřásala nevolí a zdálo se, že se do pohybu se dal mnohapatrový dům.

Monstra ztuhla a neodvážila se hnout, zkamenělá hrůzou. Některé z nich nerudný lesapán jednoduše rozšlapal.

Polidštěný psovec, který se do teď snažil dostat ze zápasnické kravaty, ztuhl a zhadrovatěl.

„No tak, loupežníku,“ zakřičel na něj Záviš. „Hni se!“

Všiml si, že Levá a Pravá umí zvládat děs z lesapána nejlépe ze všech monster. Je to proto, že jsou se mnou?

Nechtěl nechat zmutovaného psovce na pospas. Bylo-li to kvůli jeho téměř lidským rysům nebo kvůli fascinaci evolucí, Záviš nevěděl. Věčná škoda paměťových krystalů, které sežral, pomyslel si.

„Zvedni se!“ zakřičel a trhl svou obětí, aby ji zvedl na nohy. „Levá a Pravá, táhněte ho pryč!“

Dál se už nestarala, jak varanní samice jeho příkaz pochopí. Stejně dobře mohly slyšet: „Odtáhněte a v klidu sežerte!“

Máš spoustu času, nabádal se, když otevíral mnohorozměrný prostor a z něj vytáhl připravenou bombu. Na ni položil obří rudý kámen a utíkal za svými společnicemi.

Za sebou uslyšel vřeštění smečky psovců, na které dopadaly pilíře lesapánových tlap.

Byť mu záchvěvy třesoucí se země podrážely nohy, Záviš se otočil a hulákal: „Jen si dupni! Dupni víc! Dej do toho… K čertu!

Náhle se jedna z tlap ocitla nad nachystanou bombou.

„Všichni k zemi,“ zařval. „Levá! Pravá! Čumákem do hlíny.“

Ale protože samice ho buď neslyšely nebo mu nerozuměly, skočil přímo na psovce, kterého táhly, a vší silou jim tlačil hlavy do trávy, sám rozpláclý jak to jen šlo.

BUM!

Energie nahromaděná v rudých kamenech se uvolnila ve výbuchu, který se rozlehl po lesa jako dunění hromu. Do výšky se zvedla nekonečná masa rostlin, ostatků monster, kamenů a krve.

Koho exploze nezabila, ten zůstal omráčený ležet.

Ticho a hrůza, napadlo Záviše, když konečně vstal, užaslý, že je vůbec na živu. Na žádné ucho neslyšel a nekontrolovaně se klepal. Kde byla lesní mýtina, zůstal jen kráter, ve kterém se zmítala zkrvavená masa.

„Ty ještě žiješ?“

Lesapán přišel o jednu nohu, další měl zle pochroumané. V hrudi se mu otevírala krvavá díra, ze které trčely rudě obarvená žebra. Malá očka pod typickým hrbem ostražitě Záviše sledovala.

„K čertu!“

Sotva se Záviš přiblížil, mamutův chobot, který bezvládně odpočíval na zemi, se vymrštil a pokusil se muže rozplácnout. Bylo to, jako by se z nebe snesla hadice tlustá a pevná jako betonové okruží.

„Nic ve zlém, kamaráde,“ řekl Záviš, když odskočil. „Mé skutečné úmysly stranou, pravdou je, že ty sis začal.“

To zní jako výmluva, pomyslel si. Přišel jsem s dary a dýkou za zády. Je ten tvor dostatečně chytrý na to, aby pochopil, co se děje?

Už jen stát v blízkosti umírajícího monstra bylo namáhavé. Vzduch kolem něj se tetelil horkým dechem, který připomínal výheň. Z chuchvalců prořídlé srsti vanul omračující hutný zápach.

Jak ho zabít? pomyslel si. Pouhým okem viděl, jak se smrtelné rány postupně zatahují, jako by milióny dělníků pracovaly na obnově životních funkcí.

V našem světě bych počkal, až vykrvácí, ale tady! Je to záležitost evoluce nebo nějaká pohádková supervlastnost?

Náhle kolem proletěl kulíšek, jeden z mála, které nesmetl z oblohy výbuch, a upustil cosi ze zobáku, přímo pod lesapánův chobot.

Rudý kámen? Zatracené sovy!

K tomu, aby regenerace úspěšně pokračovala, megamamut potřeboval spoustu energie. V žaludku měl dost rudých kamenů z předchozí hostiny - a nyní mu věrní poddaní hodlali dopřát ještě rychlejší uzdravení.

„Levá! Pravá!“ zavelel. „Zabraňte těm ptákům brát kameny.“

Levá pochopila hned, zatímco Pravá se na něho tázavě zadívala a zatřepala tlamou, ve které stále svírala polidštěného psovce.

„K čemu ti bude?“ optal se jí. „Máš tady jiné poklady.“

Ukázal na připravené hromady rudých kamenů a paměťových krystalů.

„Život,“ zasténal psovec. „Život.“

Když ho Pravá pustila, nepokusil se o útěk, ale zaujal pozici, o které se Záviš kdysi v časopise dočetl, že se jí říká submisivní.

„Ta poslední věc, kterou potřebuji,“ poznamenal Záviš, když mu došlo, že se mutant chce dát do jeho služeb, „je rozšířit svůj zvěřinec. Ztrať se v lese, chuligáne, a nechoď mi na oči!“

„Život?“ optal se psovec s nadějí. „Ty pán? Já Chuligán?“

„Ano, život. Ale beze mne. Táhni pryč!“

„Ty pán! Já Chuligán!“ opakoval psovec nadšeně a bezostyšně předstíral, že nevidí Závišovy pokusy zahnat ho na útěk. Ani varanní samice z něj nebyly nadšené a podrážděně se po novopečeném kolegovi oháněly.

„Já mluvit. Vy nemluvit,“ okřikl je nadřazeně. „Já dobrý. Já dobrý moc.“

Aby dokázal, že umí být užitečný, vrhl se k hromadám rudých kamenů a odháněl od nich kulíšky. Protože měl vyvinuté ruce a dlouhé končetiny, byl užitečnější než varanní samice, které syčely a marně lapaly po rychlých ptácích.

Záviš si přestal všímat lesapána a obcházel mýtinu, aby do mnohorozměrného prostoru nacpal to, co považoval za nejhodnotnější z celé kořisti. Megamamut možná neměl zemřít, ale také se nemohl hnout. Jeho regenerační schopnosti nebyly tak zázračné, aby ho postavily na nohy.

„Ona žrát,“ zakřičel náhle Chuligán a obviňujícím gestem ukázal na Pravou, která se spokojeně ládovala rudým kamenem. Nejspíš dospěla k názoru, že pronásledovat kulíšky je marná lásky snaha.

„Ty jsi holt takový malý práskač,“ ušklíbl se Záviš, který už neměl kam skladovat poklady. „Nech ji být. Ty můžeš také.“

„Já práskač?“ Chuligán napodobil věrně Závišovo ušklíbnutí a hrdě se poplácal po chlupaté hrudi.

„Ještě jednou se ušklíbneš a urazím ti hlavu,“ napomenul ho Záviš. „ Nesluší ti to. Kde jsi to viděl se tak pitomě šklebit?“

„Já viděl ty.“

„To se pleteš, hochu. Já mám příjemný teplý lidský úsměv. Kdežto ty se šklebíš jako pitomá opice.“

„Já viděl ty,“ trval na svém Chuligán.

V Závišově levé ruce se objevilo hrozivé modré světlo. „Ty a já nemáme nic společného, rozumíš? Naučím tě další užitečné přísloví: Mluvit stříbro, mlčet zlato. Jasné?“

Chuligán se na něj tázavě zahleděl. Naštěstí Levá se ukázala jako organizační talent; odtáhla zmateného psovce k jedné hromadě, kde mu naznačila, ať začne žrát.

Situace se mezitím uklidnila. Kulíšků věrných lesapánovi mnoho nezbylo. A byť občas ukradli rudý kámen, sotva tím mohli cokoliv změnit. Navíc se začínala vracet lesní monstra, které hladově pozorovala to, co považovala za hostinu bez majitele.

Majetnická Pravá je syčivými zvuky varovala.

„Jen je nech být,“ ozval se Záviš. „Nechceme si zopakovat včerejší jatka, že ne? Když se budou chovat slušně, ať si poslouží. My máme jiný problém.“

S těmi slovy se otočil k těžce dýchajícímu lesapánovi.

„Nemám zdání, jak ho zabijeme.“

Footnotes

Revoluce bez vize je pouhým výronem nespokojenosti!

Muž a monstrózní mutant seděli proti sobě, zaklesnutí v mlčenlivé šachové partie. Záviš hodlal megamamuta zabít, lesapán hodlal přežít. Zatím dospěli k remíze.

Pokud se nechtěl uchylovat k metodám, ke kterým měl jako civilizovaný člověk odpor, Záviš byl s rozumem v koncích. Neměl další materiál na výrobu bomby a svým tesákem by lesapánovi způsobil leda obdobu komářího bodnutí.

Nejzranitelnější místo, otevřenou ránu v hrudi, jeho soupeř ostražitě strážil hbitým chobotem a zahnutými kly.

„Kdybys tušil, co mne napadá,“ oslovil Záviš tichého lesapána. „Co tě obložit dřevem a usmažit zaživa?“

Lesapán si odfrkl a pohodil pohrdavě hlavou. Měl dobrou představu o tom, jak zranitelná či nezranitelná je jeho srst a kůže.

„Nejspíš počítáš, že se zahojíš,“ pokračoval Záviš. „Pochybuji ale, že se kdy postavíš. Noha se ti už nevrátí.“

Ponurá černá očka pod hrbem zůstala klidná, jako by říkala: „Můj problém! Co ty se staráš?“

Pravá, jako věčná zastánkyně jednoduchých řešení, nechápala, v čem je problém. Obešla zraněného lesapána a zakousla se do té části těla pod ocasem, které slušnější veřejnost přezdívala zadnice.

V poměru k jejich proporcím to bylo, jako by se na lesapána přisálo klíště. Lesapán se netrpělivě otřepal.

Nenadálé zemětřesení odhodilo Pravou několik metrů daleko.

„Spokojená?“ zeptal se Záviš. „Ještě nějaký dobrý nápad? Posluž si. Jsi ohromně užitečná.“

Když se megamamut ohnal, na okamžik odkryl část své rány, ve které pulsovala roura tlustá jako mužské stehno. Byla to tepna, která mířila k srdci mutanta.

Kdybych ji tak mohl otevřít, pomyslel si Záviš. Takové krvácení snad nepřežije. Nebo ano?

Utržená noha dokazovala opak. Stehenní tepna a zbytek krevního systému se po výbuchu dokázaly zacelit. Tempo regenerace se ale zpomalovalo; ani ve Hře se nemohly tkáně vytvořit z ničeho. Organismus musel odněkud brát.

Dávej alespoň trochu smysl! modlil se Záviš k neuchopitelné realitě zdejší biologie. Chtěl bych příliš mít alespoň jednu výhodu na své straně?

Protože Pravá neuměla ocenit ironii, ale zato měla nadbytek nadšení, vrhala se na lesapána jako na zábavní atrakci.

Postupně se k ní přidávala ostatní monstra, snad proto, že měla nevyřízené účty s lesapánem, nebo snad z radosti, že si můžou kopnout do padlého krále.

Chuligán s Levou se k řádění nepřidali, stále zaměstnaní hlídkováním u lesapánových pokladů. Záviš sám odešel k mladšímu porostu, kde si vyhlédl doubek, který podetnul tesákem. Z něj vyrobil ostré třímetrové kopí, které sotva unesl.

Kopčem by ze mne měl radost!

Když se lesapán otřepal, aby se zbavil nepříjemného nákladu nájezdníků, Záviš mu zabodl kopí do otevřené rány a opřel ho o zem. Jakmile se megamamut otočil, ostrý hrot mu vnikl hluboko do těla.

HŮ! BŮ! VŮ!

Na rozdíl od kousanců malých monster, tohle lesapán alespoň pocítil. V rozzuřené mezihře zabušil chobotem kolem sebe a rozlámal kopí na třísky.

A znovu!

Vyčerpávající soutěž o to, kdo vydrží déle, trvala několik hodin, během který hrdý megamamut umíral v bolestech, stále slabší a slabší.

Když už se nemohl vyčerpáním hnout, Záviš se odvážil vniknout k poodhalenému srdci, rozpálit vnitřní plamen a rozseknout tepnu na půlky.

Tryskající hustá krev zahájila mezi monstry šílenství. Poprava, do té doby nepříliš hlučná, se nyní změnila v karneval štěkání, vytí, syčení a bláznivého rejdění.

Nad hlavou poletovali kromě kulíšků i jiní draví ptáci, o kterých Záviš ani netušil, že tu existují. Nyní když nemuseli dbát na patřičnou etiketu, prováděli nálety na hromady pokladů a spokojeně mizeli s kořistí, zatímco kulíšci, úředníci padlého monarchy, se neodvažovali je zastavit.

Revoluce bez vize je pouhým výronem nespokojenosti, promluvila náhle ředitelka sirotčince v jeho hlavě. Proto je úlohou revolucionáře nejen svrhnout vládu, můj malý Záviši, ale i udržet pořádek.

Kolem a kolem, oslovil ji hořce, na tohle jsi mne připravovovala. Skutečnou revoluci nelze svěřit poblázněným děckám, jako je Lukáš Mechový.

Nikdy se nedozvěděl, co si ta ženská představovala, když mu přednášela jednu ze svých lekcí. Byla bys se mnou spokojená? zeptal by se, kdyby mohl. Byla bys zklamaná? Jediné, co mi po tobě zůstalo, je sbírka jizev.

Málokdy ale doufal, že by si zasloužil její uznání. Poslední dobou, když na ni myslel, vybavila se mu Gabriela.

Kdybych měl dost času, mohl bych z ní tvarovat zrůdu, jako jsem já? Jak by asi reagovala, kdybych jí řekl: Má malá Gabrielo, budu tě cvičit, abys jednou změnila svět? Nejspíš by se mi vysmála. O tempora! O mores. Mladí nemají zájem, žvanilové zbyteční, ušklíbl se. Lidem lze pomáhat, pouze pokud se s nimi jeden nesetká. Pak neumí nic než zklamat očekávání.

„Levá, Pravá, Chuligáne, pomozte kulíškům,“ zavelel. Ne proto, že by věřil v sílu vlastních jednotek, ale proto, aby dal najevo, že stávající řád se nemění v anarchii.

Aby šel příkladem, chytil jednoho neopatrného ptáka, který připomínal supa, pod dlouhým zašedlým krkem, a mával s ním jako zástavou.

„Rabování nebudeme trpět,“ hulákal. „Za lepší svět bez megamamutů!“

Ukázalo se, že větší (a tedy chytřejší) monstra nemají problém se podřídit nové autoritě. Je to proto, že žerou paměťové krystaly zálesáků? Přebírají jejich povahové rysy?

Palácový převrat a následné zklidnění trvalo dost dlouho, aby opuštěný lesapán vydechl naposled. Protože jeho pozůstalost byla to, proč tu Záviš byl, vrhl se do jámy, aby shromáždil, co vyžadovala gubernátorka.

Páni, tebe je ale kus!

Rudý kámen měl velikost býčí hlavy a nehrozilo proto nebezpečí, že by ho kterékoliv monstrum sežralo. Co Záviše překvapilo, byla skutečnost, že po lesapánovi nezůstal jeden paměťový krystal, ale celé hnízdo různě tvarovaných minerálů. Jako by mi Hra chtěla zkomplikovat život! Co platilo včera, neplatí dnes.

Záviš pracoval rychle v obavě, že monstra nedokážou odolat lákavé kořisti; ale zde se pletl. Většinu z nich takhle nadměrný poklad nezajímal.

Jen Levá ho ostražitě pozorovala a vydávala varovné zvuky.

„Co se děje?“ zeptal se podezřívavě.

Všiml si, že některá monstra mají hlavy vysoko vztyčené a něčemu naslouchají. Z vrcholků stromů uslyšel zběsilé mňoukání lesních koček. Mnozí dokonce opustili hromady s rudými kameny a utíkali rychle pryč.

„Pták! Pták!“ napůl řekl a napůl zavřeštěl Chuligán, který seskočil do jámy a tahal Záviše za rukáv, aby ho odvedl stranou. Stále měl chlupatý ocas ze své předchozí podoby a hrůzou ho držel stažený mezi stehny.

„Něco se blíží?“ zeptal se Záviš. „Pták? Jaký pták?“

„Pták! Pták!“ Chuligán přikyvoval a s ním přikyvovala i starostlivá Levá. Nenapravitelná Pravá se s otevřenou tlamou chystala k dalšímu boji.

I několik pestře zbarvených kulíšků-dvořanů, kteří připomínali křížence mezi sovou a papouškem, výstražně křičelo, zatímco zbytek dravců nad mýtinou kroužil, jako by se se schylovalo k útoku.

Záviš se zamračil a ukázal na jejich hejno.

„Jsem si jistý, že tihle nám neublíží. Proč takový povyk pro nic? Je tady někdo, kdo mi může vysvětlit, oč jde?“

Hle, generál, který nerozumí řeči svých vojáků, pomyslel si trpce.

„Pták! Pták!“ opakoval hystericky Chuligán.

„Něco se blíží?“

„Pták! Pták!“

„Ano, chápu. Přestaň s tím!“

„Pták! Pták!“

Mít omezenou slovní zásobu je neštěstí, pomyslel si Záviš, ale hbitě přeskládával mnohorozměrný prostor, aby do něj schoval lesapánovy ostatky. Přitom mu pohled padl na mapu, kterou ukradl revizorce s vyšpulenými rtíky.

Když ji rozložil, zatajil se mu dech. V první chvíli měl dojem, že se k nim blíží vzdušný bitevník, než pochopil, že hledí na přerostlého orla, tvora stejně nepravděpodobného jako megamamut. Pokud se dalo soudit, zmutovaný pták rozpětí křídel více než deset metrů, a to byl ještě zdrženlivý odhad.

Ohromeně ukázal na vznášející se monstrum prstem.

„Pták? Pták?“

„Pták! Pták!“ vítězoslavně kývl Chuligán a Levá moudře pokývala.

„Krucinál! Musíme odsud zmizet!“

Najednou bylo jasné, co způsobilo katastrofu létající lodě, ve které se Hry dostala Lýdie.

Bůhvíproč se Záviš domníval, že megamamut je jediným nehorázně velkým tvorem v lese. Nyní se další ze zdejšího panstva (možná proto, že mu některý z jeho dvořanů žaloval o smutném konci megamamuta) chystal na zdvořilostní návštěvu.

Jistě mu nejde o to, aby mi pogratuloval.

„Balíme se a mizíme,“ zakřičel. „Každý ať si vezme, co unese. Blíží se nová katastrofa.“

To bylo ode mne moc laskavé, pomyslel si uštěpačně. Jakoby ti chudáci měli, jak si něco odnést.

„Počkat! Oprava!“

Zastavil se na místě a tiše si vzdechl. Zálesáci. Monstra. Jakmile jsou se mnou, mám nerozumnou touhu se o ně postarat.

„Nahrňte ty krámy do jámy,“ zakřičel a sám šel příkladem. „Zahrabeme své poklady. Nedáme je chtivým harpyjím.“

I on znal svůj díl z řecké mytologie. Pokud správně chápal situaci, pak kulíšci patřili jako jediní draví ptáci megamamutovi.

Orlové, sokoli, káňata a supové sloužili netvorovi, který se k nim blížil rychlostí stíhačky. Nechat dravcům rudé kameny a paměťové krystaly se rovnalo darování výbavy nepříteli.

Jsem tak báječně nesobecký, pochválil se. Navíc si nemůžu být jistý, že naše bílá gubernátorka nebude mít zálusk na další trofej do sbírky. Proč si namlouvat že mne nemá v hrsti.

Monstra kupodivu pochopila jeho úmysly velice dobře. Zatímco kulíšci odháněli neodbytné dravce, varani, psovci a další urputně hrabali, aby zakryli zbytky své hostiny pod nánosem hlíny a kamení.

„Pohněte si, pohněte si,“ nabádal je Záviš. Naštěstí, jejich nepřítel byl z nějakého důvodu opatrný a neletěl k nim přímo, ale blížil se pomalým kroužením.

Nejspíš chce očíhnout situaci, pomyslel si Záviš s kapkou obdivu k ptákově inteligenci. Kdo by se mu divil! Jestliže padl jeden lesapán, může padnout i druhý. Jenomže tady se přepočítal. Bez výbušnin jsem neškodný jako panda.

„Hotovo?“

Když odcházel, nastražil nad maskovanou spižírnou několik konstrukcí, které mohly podezřívavému megaorlovi připomínat lidské pasti.

Třeba si dvakrát rozmyslí tam hrabat.

Ve skutečnosti ale nevěřil, že by tady šlo o něco jiného než o obří rudý kámen a sbírku paměťových krystalů po megamamutovi.

Zatrubte na lesní rohy! Ať zní fanfáry na mou počest!

Začínal hon na lišku a Záviš byl ta liška.

Footnotes

Prostě utíkej jako o život!

Když malá víla psala vyděračský dopis, tvrdila, že Záviš své jizvy získal ve službě národu. To byla pravda jen s notnou dávkou představivosti.

Většinu jizev vyřezala Závišovi ředitelka sirotčince. Přesto měl několik nevzhledných popálenin z dob, kdy se upsal armádě. Nešlo o službu vlasti, ani o poslední útočiště, kterým se plasťáci hodlali dostat ze spárů VIUR. Sledoval prostě plán té ženské.

„Armáda je kasta sama o sobě,“ vysvětlovala mu trpělivě - a aby si její slova lépe vyryl do paměti, skalpelem mu vyřezávala nový vzor do půlky zad. „Pokud se s nimi chceš domluvit, musíš znát jejich jazyk a zvyky. Každá revoluce potřebuje vojenský talent.“

Tak se stalo, že se Záviš stal členem zvláštní jednotky a strávil několik roků lovením operátorů dronů v městských zástavbách. Bojoval s povstalci, cizími žoldáky, mafiány a někdy i s malými armádami zlatých občanů.

Je to jako jízda na kole, utěšoval se, když ho bombardovaly kameny velikosti lidské hlavy. Tohle se nezapomíná. Prostě utíkej jako o život! Může mne těšit, že nemají infrakamery a výbušniny.

Jeho skupina monster se rozrostla na několik desítek věrných. Nyní se ocitla na útěku před hejnem dravých ptáků, před dvořany přerostlého orla.

Pokud se Záviš domníval, že se stačí ukrýt v lese, podcenil zdejší podmínky. Menší dravci prováděli průzkum, honili jeho dvůr jako vyděšené králíky. Pak předávali jeho polohu velkým dravců, kteří po nich z výšky pouštěli balvany. Koho zasáhli, toho přinejmenším zmrzačili.

Korunu tomu nasadil jejich vůdce. Ten dokázal z oblohy shodit půltunový kus skály. Když na ně to nadělení spadlo poprvé, Záviše napadlo, že je čas vyvěsit bílou vlajku.

K čertu s celou gubernátorkou a jejími nohsledy!

Jejich útěk skončil, když dosáhli skal. Zde Záviš zabil velkého varanního mutanta a zachránil Velitele, Němého a Jolanu.

Skalní převis tvořil přirozenou ochranu před bombardováním, takže jeho věrní mohli vyčerpaně odpočívat, zatímco skupiny dravců nad nimi zklamaně hlídkovaly. Jejich obří velitel ale pochopil, že plán selhal a vrátil se do hnízda.

Záviš doprovázel odlétajícího netvora pohledem.

Máš letectvo, nemáš pěchotu. Hlavně doufám, že ti došly triky.

Kulíšci se mezitím ujali hlídkování spolu s divokými kočkami. Jaký přesně byl vztah mezi druhy, Záviš netušil, jen pochopil, že se nemají rády.

Totéž platilo pro varany a psovce, dvě konkurenční skupiny. Levá jako rozený generál dohlédla na to, aby Chuligán dostal na starost psovce, zatímco Pravá udržovala pořádek mezi ještěry, kterým dominovala robustním tělem a mimořádnou silou.

Ale i tak, sotva jim otrnulo, monstra na sebe nepřátelsky syčela a štěkala.

Záviš ležel na široké římse a pozoroval hemžení pod sebou.

Už chápu, proč chudák megamamut ztrácel nervy, pomyslel si. Tolik povyku! Zabte mne někdo!

K jeho rostoucímu podráždění přispívala snaha některých s ním komunikovat. Zejména kulíšci se neustále vraceli z lesa a houkavě mu sdělovali novinky, kterým nerozuměl.

Nejvíce se snažil zavděčit načepýřený dvořan, tentýž, který marně bránil Chuligánovi v loupežném přepadení.

„Co se děje, můj malý Úřado?“ zeptal se ho Záviš s benevolencí orientálního despoty a stejnou trpělivostí.

HŮ! HŮ! HŮ!

„Něco přichází?“ zeptal se Záviš. Ne proto, že by rozuměl, ale aby dal najevo inteligentní zájem. „Další ptáci?“

HŮ! HŮ!

„Ne? Lidé?“

HŮ! HŮ!

„Tak co?“

HŮ! HŮ! HŮ!

Záviš se s povzdechem postavil na nohy. „Veď mne! Běda ti, pokud to nebude důležité.“

HŮ!

„Já vím, že ty mi rozumíš.“

S dostatečným množstvím lidských paměťových krystalů se monstra naučila lidské řeči. Dokud ale neměla přizpůsobené orgány jako Chuligán, neuměla se vyjádřit.

Třeba mne vede do pasti, napadlo ho. Třeba se chce pomstít za bývalého pána.

Zdálo se ale, že kulíšci zastávají velmi pragmatický přístup a za bývalým lesapánem netruchlí. Možná vyznávali heslo, že vlády přicházejí a odcházejí, zatímco úředníci zůstávají.

Než ale mohl popustit uzdu své dobře pěstované paranoii, ucítil známý pocit úzkosti.

Otevírá se portál? Že by si gubernátorka přicházela pro platbu?

V každém případě rozpálil vnitřní plamen a stal se neviditelným. Pokud někdo tak vysoce postavený jako gubernátorka v bílém chtěl megamamutův rudý kámen, pak se mohly objevit i jiné strany, o nic méně mocné, ale možná méně přátelské.

Ovšem, tahle to být také nemusela!

Když z portálu vystoupila žena s maskou v bohatě zdobených šatech, která špulila neodolatelné rtíky, Záviš měl sto chutí zmizet.

Navíc přišla sama, uvědomil si. Bůhví čeho je schopná, když nad sebou nebude mít dohled. Je tu snad na vlastní pěst?

Záviš by uměl pochopit, kdyby se gubernátorka neobtěžovala osobně, ale přišlo mu podezřelé, že poslala svou revizorku, která se netajila nechutí ke všemu, co Záviš ve Hře představoval.

Sotva vystoupila z portálu, žena zůstala stát se založenýma rukama, na dokonalých rtech malý výsměšný úsměv.

„Kam se podělo vaše vychování, pane Velehradský?“ poznamenala, aniž by se nenamáhala křičet. Tuší snad, že jsem nablízku?

„Nebojte se, já nekoušu - na rozdíl od vás,“ dodala žena jízlivě. „Nebo vás už vaše zvíře ovládlo natolik, že zvládnete jen syčet a kňučet?“

Záviš se vynořil zpoza křoví.

„Právě naopak, moje malé kotě,“ řekl. „Prostě mne ohromila tvá krása. Tu by Ještěr neuměl ocenit. Leda snad na grilu,“ dodal přemýšlivě.

Když zrušil své maskování, všiml si, že ženu jeho objevení nepřekvapilo.

„Rada gratis, hlupáku nezpůsobilý,“ poznamenala revizorka. „Tvůj oblek možná ohromí prosťáčky, jako jsou zdejší zálesáci. Ale skuteční odborníci ho dokážou rozeznat - zejména, když neumíš řádně užívat své rozhranní… Ach pardon, ty mu říkáš vnitřní plamen.“

„Rád se nechám poučit,“ ujistil ji. „My prosťáčci jsme vděční za každou lekci.“

„Výborně. Dej mi ruku.“

Záviš vypadl ze své nonšalantní role.

„Cože?“ zeptal se nevěřícně.

„Nabízím ti ponaučení,“ vysvětlila. „Tu ruku, prosím.“

„Ponaučení, koťátko, že nemám věřit krásným ženám, nepotřebuji,“ ujistil ji Záviš. „Tam, odkud pocházím, mi není dvacet.“

„Máš snad strach? Ty? Nectný Ještěr? Zabiják titánů?“

„Když jsme se potkali naposledy, chtěla jsi mne nechat monstrům na pospas,“ připomněl jí. „Takové věci nevzbuzují důvěru mezi přáteli.“

Maskovaná revizorka se sladce usmála.

„Když jsme se potkali naposledy,“ řekla, „ukradl jsi mi jistou mapu. Třeba bys mi ji chtěl vrátit zpátky.“

Takový požadavek Záviše překvapil.

Proč bych měl chtít? zauvažoval. Trvá na vrácení mapy jako na projevu důvěry? Chová se méně nepřátelsky než minule. Možná ji křivdím, ale nepřijde mi jako lstivý typ.

Ve skutečnosti považoval maskovanou revizorku za jednoduché stvoření. Co na srdci, to na jazyku. Musí si uvědomovat, jak mne její proměna mate.

„Nechtěl, ale vrátím,“ odpověděl nakonec a vytáhl pergamen s mapou. „Prosím, kotě. Důvěra za důvěru.“

Ani mé oslovení jí nevadí, uvažoval zmateně. Minule sebou trhla pokaždé, když jsem s ní laškoval. Teď se chová jako dospělá. Má snad dvojče?

„Ta mapa,“ poznamenala, když pergamen spokojeně vracela do kapsáře, „má pro mne citovou hodnotu. Patřila bratrovi.“

Citová hodnota? Bratr? Mluví jako někdo, kdo chce navázat důvěrný vztah. Dokonce v osobní rovině.

Proti své vůli, Záviš natáhl ruku. Uvědomoval si přitom, že na stejný trik naletěl Chuligán. Ve světě otrávených jehel a omračujících výbojů bych si měl dávat větší pozor.

„Jak jsi sám řekl, důvěra za důvěru,“ ucedila a sevřela ho svou pěstěnou dlaní. „Teď prosím zavři oči.“

„Ne!“

„Nemám v plánu ti ublížit, ty hlupáku,“ odsekla. „Služba velectěné paní je na prvním místě. Dokud nebudu mít srdce lesapána, nic ti nehrozí. Tolik bys měl chápat.“

„Jsem od přírody plachý.“

„Já vím. Znám všechny tvé přednosti a chyby.“

„I přednosti? Povídej mi o nich. Myslel jsem, že jsem jen bezvýznamné nic.“

„Byls červ. Nyní ses stal krysou. Nesnaž se pochopit víc, než nač ti stačí tvá chabá hlava.“

Záviš se ušklíbl.

„Včera jsem byl možná užitečným, dnes mám něco, co potřebuješ, co?“ nadhodil. „Hodný čoklík donesl aport.“

„Dost těch nesmyslů!“ napomenula ho. „Soustřeď se na můj dotek a zavři oči. Je to přesně, jak jsi řekl. Minule jsem mohla víc než ti znepříjemnit život. Ber to tak, že nejenom má paní ti dala šanci. I já na tebe byla milá!“

Milá? vzpomněl si na záplavu urážek, kterými ho zahrnula. Chce snad naznačit, že se se mnou jen kočkovala, když mi chtěla vytrhnout mapu? Co o ní vůbec vím?

Bylo toho velice málo. Nicméně i hrůzu nahánějící baron a baronka se maskovaných služebníků obávali. Možná jsem byl kdysi jedním z nich, ale jejího kolegu jsem vyměnil za primitivního ještěra. Není divu, že se mi vysmívá.

„Oč ti jde?“ zeptal se.

„Pomoct ti a tím pomoct sobě. Můžeme si o sobě myslet cokoliv, ale i tak si můžeme být navzájem užiteční.“

„To ti vysvětlila ona?“

Záviš naznačil uctivou úklonu, aby dal najevo, o kom je řeč. Ty jsi sotva ten typ, od koho můžu čekat chladnou a nezaujatou úvahu. I s Pravou méně cloumají emoce než s tebou.

„Velectěná paní mi vysvětlila, že mi můžeš být prospěšný. Jde o mé, povězme, rodinné záležitosti.“

Proto zmínka o bratrovi. Chce se mnou spolupracovat? Ale proč?

„Zavři ty oči, prosím,“ řekla a zopakovala. „Důvěra za důvěru.“

Zaslechl v jejím hlase svůdný podtón, kterým pravděpodobně byla zvyklá působit na muže. Když ho jemně stiskla rukou, pocítil jemné šimravé vzrušení.

Ojojoj! zaúpěl v duchu. Proč se nevznáším vysoko v oblacích?

Měl mladé tělo, mnohem náchylnější k takovým podnětům než jeho staré otupělé maso a kosti, které nechal před branami Hry.

K jeho zděšení ho ale přítomnost půvabné revizorky nestimulovala tolik jako přítomnost Levé a Pravé. Pro Ještěra žena představovala kořist, zatímco Levá a Pravá partnerky.

Každého vábí jeho vlastní rozkoš, pomyslel si trpce. Tolik svého času řekl Lýdii, ale nyní lépe chápal, jak jí muselo být. Zajímavé by bylo zjistit, zda být na ještěrky je přijatelnější než najít své potěšení ve vraždě.

Footnotes

Musím jí připadat jako chlupatá opice, která kolem sebe mlátí klackem!

„Groš za tvoje myšlenky,“ poznamenala revizorka, když se odmlčel.

Záviš se v duchu ušklíbl.

Kdybych ti je pověděl, nejspíš by ses urazila, napadlo ho. Uvidíme, kam se dostaneme s bezostyšným lhaním.

„Zajímalo by mne, co by muži dali za to, abys je takhle držela,“ řekl a doufal, že zněl svůdně.

„Ano, je to pro tebe pocta,“ přikývla naprosto bezelstně. „Jeden z nich se odmítl mýt, když jsem se ho dotkla… Ne že ty by ses umýval,“ nakrčila nosík pod maskou. „Páchneš potem, zvířaty a krví. Dnes ještě víc než včera. Bylo by ti zatěžko se vykoupat v potoce?“

Je tohle náznak předehry? zauvažoval Vykoupej se a můžeme drandit jako veverky? Nic si nenamlouvejme. S krysou dámy nechtějí mít nic společného. Jsem pro ni cosi jako ušpiněný mopslík - a to si ještě fandím.

„Mám tedy zavřít oči?“ zeptal se bezmocně.

„Prosím. Jde o krátkou ukázku,“ vysvětlila. „Když dojde k posedlosti, v ideálním případě se obě já časem spojí do jednoho a získají dvojí životní zkušenost.“

„Synchronizace?“ nadhodil termín, který použila Gabriela.

„Synchronizace? To je slovo z tvé hlavy?“

„Ano.“

„Pochybuji,“ řekla. „Na tebe je moc chytré. Ať už ho použil kdokoliv, myslel nejspíš předstupeň skutečného sjednocení. Stav, kdy jedno já nepřekáží druhému a obě sdílí část svých vzpomínek.“

„A ty mne chceš sjednotit s Ještěrem?“

„Nebesa ne!“ vykřikla zděšeně. „Ve tvém vlastním zájmu doufám, že to zvíře držíš zkrátka.“

„Pak co tedy?“

„Muž, v jehož těle ses ocitl, byl skutečným odborníkem. Možná jsi zdědil jeho, ehm, vnitřní plamen, ale ovládáš ho jako barbar. Hoří v tobě jako výheň. Chci ti ukázat, jak se ve skutečnosti ovládá. Kolik z toho pochopíš, záleží na tobě.“

„Takže mi opravdu chceš pomoct? Proč?“

„Z dobrého srdce?“ navrhla a rychle dodala. „Samozřejmě že ne. Má paní mne upozornila, že altruismu lidé tvého druhu nedůvěřují. Mám ti vzkázat, že jde o půjčku za oplátku.“

„Komu budu oplácet? Tobě? Nebo jí?“

Záviš si nebyl jistý, zda ho zájem gubernátorky těší. Naopak, navázat obchodní vztah s revizorkou, proč ne!

„Jakmile má paní dostane srdce lesapána, její smlouva s tebou skončila. Ona nemá víc, k čemu by tě potřebovala.“

Opravdu? pomyslel si nedůvěřivě. Řekl bych, že mi něco tajíš!

„Aha!“ utrousil.

I když nevypadal zklamaně, ona předpokládala, že je.

„Nic víc jsi nemohl čekat,“ řekla konejšivě. „Nemáš vzpomínky jejího služebníka. Jsi jenom cizí duše v těle, které ti nepatří. I kdybys neprovedl tu svou hloupost s ješterem, stejně by ti nemohla věřit. Napadlo ji ale, že bys mohl zatím sloužit mým zájmům.“

„Proč tvým? Proč neposlala toho druhého?“

Sotva to vyslovil, měl sto chutí ji požádat, ať na otázku zapomene. Komu jinému bych podal ruku? Ten chlap možná nemá schopnosti své paní, ale i tak bych mu nedůvěřoval.

„Podle mé paní nejsem záludná,“ prohlásila žena hrdě a Záviš málem spráskl ruce.

Na to nemusíš být pyšná, napomenul ji v duchu. Jinými slovy ti naznačila, že jsi dost prostoduchá, abych tě prokoukl. A nebo?

S dalším záchvatem chorobné nedůvěry zvážil, zda revizorka není vlkem v rouše beránčím. Jeho pečlivě budovaná nedůvěra ke světu kolem byla dvojsečná zbraň, zamotávala ho do přediva intrik, které nemusely existovat.

Kdyby za ní nestála gubernátorka, neměl bych potíže uvěřit, že je to vysoce postavená naivní káča, ideální cíl.

Takhle musel předpokládat, že kráčí do něčí pasti.

„Ty oči, hlupáčku,“ připomněla mu něžně.

Už nejsem hlupák, ale hlupáček? Nepostupuje příliš rychle?

V její hlase rozeznal podmanivé mateřské tóny a měl potíže jim odolat. Jako každý sirotek i on věřil, že jeho rodiče museli být výjimečné bytosti.

Stačí zavřít oči a myslet na matku, kterou jsem nepoznal? Je to snad druh hypnózy? pomyslel si, když přivíral víčka.

Napřed se ho dotkly výstupky vnitřního plamene, jako váhavé prsty, které obalují kůži, pak pronikají přes maso až k žilám. Bylo to hřejivý pocit, ne nepodobný splynutí dvou těl dohromady. Přestával rozeznávat, kde končí hranice jejich tělesných schránek.

Tak tohle myslela, že jsem jako barbar? Musím jí připadat jako chlupatá opice, která kolem sebe mlátí klackem! Je to zatraceně příjemné, jako nejjemnější droga.

I když měl potíže se soustředit, přesto vnímal výstupky a snažil se učit. Zlehka, ale neodbytně přicházel posvátný rauš, o kterém tolik básnila Světlana.

Ještě chvilku a vypěstuji si návyk!

Představivost mu vykreslovala milióny molekul endorfinů, které mu zaplavují mozek. Ztrácel chuť revizorce vzdorovat, chtěl se pouze odevzdat a vytratit se v tajemství vesmírů.

Kdesi na obloze mu se svatozáří Ježíše kynul černý Snížek a zval ho do nebeských bran.

Šťastný ráj feťáků? Děkuji, nechci!

Při představě, že by hledal smysl života spolu s Alibabou Radoradem se mu zkroutily i palce u nohou. I když si nepěstoval předsudky jako Lýdie, někdy s nimi souhlasil.

Pokusil se proti chapadlům vnitřního plamene postavit své vlastní, ale dosáhl jen jejich prolnutí. Jak zatlačil, mocným proudem se protlačil skrz její hedvábné prstíky a prorazil do jejího vnitřního těla.

Maskovaná revizorka se přestala ovládat a ustoupila. „Ty sprostý násilníku,“ vykřikla. „Jak si dovoluješ!“

„Půjčka za oplátku,“ připomněl ji. „Nemám rád, když se mi někdo snaží dělat dobře.“

Užasle na něho zírala.

„Dobře? Snažila jsem se být jemná, abych ti neublížila.“

„Neublížila?“

„Jde o krajně nepříjemnou zkušenost,“ vysvětlila mu se zaťatými zuby. „Jako bys mi zarazil pod kůži žhavé dráty.“

Záviš zavrtěl hlavou. Pak si vzpomněl na ředitelku sirotčince. Je možné, že ze mne ta ženská udělala masochistu?

Záviš dokázal snášet bolest, ale nepřinášela mu potěšení.

„Musí jít o druh devoluce,“ navrhla, jako by mu četla myšlenky.

„Devoluce? Co to má být?“

Posměšně na něj mrkla: „Nechceš snad, abych tomu, že jsi degeneroval na ještěrku, říkala evoluce? Ráda bych provedla pár experimentů. Co ty na to? Už nebudu tak něžná, neboj se.“

„Půjčka za oplátku,“ trval na svém. „Když vydržím já, vydržíš i ty.“

Viděl, že se jí ta představa nezamlouvá. Bojí se bolesti? Holka, která se odváží sama do lesa zamořeného monstry, nebude skleníková květinka.

„Může být,“ navrhl opatrně, „že jde o příliš intimní…?“

„Hm.“

„Chápu.“

„Nechápeš,“ okřikla ho netrpělivě. „Zapamatuj si, že je neskutečně otravné, když komentuješ, čemu nerozumíš. Rozhodnu se sama.“

„Omlouvám se.“

„Hm.“

Když přemýšlela, zůstávaly jejich vnitřní plameny zaklesnuté v sobě, oba lidé napůl rozpuštění v sobě. S hrůzou (ale hlavně s nadšením) Záviš vnímal, že jeho tělo začíná reagovat tak, jak by měl muž reagovat na ženu. Hurá, mé libido ještě existuje! ušklíbl se v duchu. Už jsem se bál, že mi zůstane jen ještěrčí porno. Naše případné manželství s Lýdií by bylo krajně neuspokojivé.

„Jak jsi napůl správně usoudil,“ pokračovala nakonec revizorka, „může jít o intimní, nebo naopak krajně nepřátelský akt. Vzhledem k našim vztahům…“ zaváhala.

„Budujeme vzájemnou důvěru,“ připomněl jí. „Ale nemusíme spěchat,“ dodal uštěpačně. „Jako smrdutý barbar si nedělám nárok na vznešenou ozdobu paláce.“

„Hm.“

Výsměch se on ní odrazil jako míček od kamenné zdi. Podle ní jsem prostě popsal situaci, jak je. Ani zlatí nejsou takhle sebestřední, pomyslel si s obdivem. Ona mne vážně považuje za červa v blátě. Proč se mnou vůbec ztrácí čas? Chová se, jako by našla kravinec u cesty a musela do něj strčit ruce.

Jako by se stala zrcadlem jeho nevábného přirovnání, revizorka se zatvářila zhnuseně a vyhrkla: „Když důvěra, tak pokračujme. Skončíme, ař nebudeš moct vydržet.“

S těmi slovy a bez dalšího varování do něho zarazila výstupky vnitřního plamene. Pryč byl rauš a všechno příjemné! Zůstala bolest, kterou mohl přirovnat k jehlám pod nehty.

„Ty!“

Pokračovala bezohledně dál a nebrala žádné ohledy. Jejich výměnu sledovala monstra, která se postupně shromáždila na hranicích portálu. Žádné z nich se neodvážilo dovnitř, ale když pozorovala, jak Ještěr, kterého považovala za vůdce, se svíjí a naříká, neklidně pobíhala sem a tam.

Na rozdíl od Lištičky, maskovaná revizorka svou slast nehledala v mučení. Když pochopila, co provedla, okamžitě přestala a tvářila se vyděšeně.

„Neměl jsi mne provokovat!“ napomenula ho provinile. „Jsi v pořádku?“

„V naprostém.“

Nyní už nemám důvod jí nedůvěřovat, pomyslel si, když se sbíral ze země a plival krev z rozkousnutých rtů. Promeškala dvě příležitosti, jak se mi dostat na kobylku. Pokud dostane třetí, přísahám, že svou živnost pověsím na hřebíček.

Jeho profesionální hrdost uráželo, že žena, kterou nepovažoval za rafinovanou, ho dvakrát přivedla do stavu, který považoval za porážku. „Ti, co mají na tebe cukr a bič, si tě kdykoliv vycvičí,“ promluvila ředitelka sirotčince z jeho vzpomínek. Ticho, ty stará čarodějnice! napomenul ji.

„Jsem na řadě?“ zeptal se a pevně chytil revizorku za zápěstí.

„Ne,“ řekla rozhodně. „Neopovaž se mi udělat totéž. Uznávám, že jsem se unáhlila. Omlouvám se.“

„Žádný strach. Nejsem mstivý. Nemám důvod ti ublížit.“

„Copak mi nechceš oplatit stejné stejným? Já bych…“

„Ty jsi ty a já jsem já. Tolik ti tvá paní vysvětlila. S námi necloumají, ehm, vášně. Nenecháme se snadno unést.“

Záviš měl všechny důvody se přirovnat k její paní. I když sám nemohl dosáhnout, aby na něho revizorka pohlížela jako na rovnocenného tvora, přirovnáním se ke gubernátorce v bílém, kterou ona zřejmě uctívala, mohl dosáhnout téhož.

„Oč ti tedy jde?“ zeptala se a vrtěla hlavou. Nejspíš čekala, že uplatní biblický zub za zub - a nejspíš by mu to příliš nevyčítala.

Footnotes

Byl to génius!

„Co chci za oplátku? To je prosté.“

Záviš rozbalil svůj mnohorozměrný prostor a vytáhl z něj obří rudý kámen. „Tvá paní mi slíbila lék na nemoc, kterou způsobuje něco, čemu my říkáme psychovirus.“

„Samozřejmě, proto jsem tady,“ souhlasila revizorka netrpělivě, své svůdné rty nespokojeně sevřené. „Jak jsem ti ale vysvětlila, jsou zde soukromé záležitosti, které mají přednost.“

„Nemá smysl plánovat moji budoucnost, když žádnou nemám,“ zarazil ji klidně. „Soustřeďmě se na podstatné: Máš ten lék?“

„Ale ano. Neboj se, všechno má svůj čas. Podívej, tady je nahraný paměťový krystal, kompletní protilátka. Pokud namítneš, že nemůžeš ověřit jeho obsah, máš pravdu. To ale není můj problém,“ zvýšila hlas, jako by očekávala námitky.

Je to ten důvod, proč tolik zdržovala celou výměnu? Bojí se, že odmítnu? Proto takový důraz na důvěru mezi námi?

„Já tvé paní věřím,“ rozhodl se. „Jsem příliš bezvýznamný, aby se mne snažila podvést… Ten lék je mi ale k ničemu,“ dodal klidně. „Sama to řekla, nevzpomínáš si? Zbývá mi pár týdnů života a pak zdegeneruji na primitivní ještěrku.“

„Třeba ani nepoznáš rozdíl,“ namítla jedovatě. „Budeš méně mluvit, více kousat. Změna k lepšímu, když jde o tvoji maličkost.“

Pozor na řeč těla, malé kotě.

Podle toho jak uhnula pohledem, Záviš usoudil, že ta změna ji rozrušuje více než jeho. Ať je to tak chce, má tělesná schránka patří někomu, koho znala. Možná její podvědomí nechce uznat, že s ní mluví cizí chlap. Není to důvod, proč změnila názor?

„Potřebuji vědět, jak ten paměťový krystal použít,“ podotkl mírně. „Ne tady, ale tam.“

Dával si pečlivě záležet, aby nenarazil na hranice, kterými Hra bránila sdílení informací o jeho světě.

„Pokud ho nedokážu přenést, je mi lék k ničemu,“ vysvětlil. „Moje budoucnost, obávám se, stojí za starou bačkoru.“

Pokrčila rameny.

„I kdybych ti chtěla tisíckrát poradit, nemám jak. Každý podsvět má své vlastní technologie, ledaže…“

„Ledaže?“

„Ledaže bys přistoupil na mé podmínky,“ řekla s náznakem rozpaků.

„Jsem jedno ucho.“

„Podívej se!“

Sáhla do svého vyšívaného kapsáře a vytáhla odtamtud zdobenou krabičku, kterou držela s až posvátnou úctou. Než ji otevřela, klekla si do trávy, jako by měla strach, že drahocenný obsah upustí.

„Tohle je výtažek z duše mého bratra, jeho destilovaný paměťový krystal.“

Po otevření víka se objevila lahvička s broušeným uzávěrem, naplněná po okraj čirou tekutinou.

Mezi monstry, shromážděnými v polokruhu kolem portálu, propuklo davové šílenství. Chuligán zůstal zírat s otevřenou tlamou, odkud mu tekly dlouhé sliny, zatímco Pravá se urputně vrhala proti neviditelné bariéře, od které se odrážela jako od trampolíny.

I Levá, navzdory své klidné povaze, se lichotivě usmívala a Záviš by přísahal, že na něho mrkala se slovy: „Jsem tvoje největší fanynka. Můžu mít tu flašku?“

„Destilovaná duše tvého bratra?“ zeptal se Záviš užasle.

„Žádná destilovaná duše, ty bezmozku! Destilát z jeho paměťového krystalu,“ opravilo ho rozhořčeně. Zde, jak pochopil, končila veškerá legrace.

„Tvůj bratr je…“ naznačil tónem tak vážným, jak se sluší, když se vzpomíná na drahého zesnulého.

„Ano, je mrtvý.“

Klekl si, dotkl se jí a zadíval se zpříma do očí, ve kterých se třpytily slzy.

„Upřímnou soustrast,“ pronesl vážně. „Musel pro tebe hodně znamenat.“

Dojatě mu oplatila stisknutí dlaně.

Tohle je vážně až příliš snadné, pomyslel si. Ani bronzáci by neskočili na tak umělý projev účasti, leda snad pohodlně usazení v kině. Přehráváme smutek jako herci z béčkového filmu.

Záviš sice věděl, že různé kultury mají různé názory na to, co je a není přijatelné, ale sám vyrůstal ve společnosti, která kladla důraz na citovou lhostejnost.

„Chceš pohřbít bratra tady, v klidu, ehm, lesa?“ zeptal se, zmatený celou situací.

„Tady? Tady?“ opakovala s odporem. „Copak jsi slepý? Ta tvá slintavá monstra by ho vyhrabala a sežrala, zprznila by jeho světlou památku.“

„Omlouvám se. Neznám pohřební zvyky tvého lidu,“ pronesl s důstojností misionáře, který zavítal mezi domorodé kmeny.

„Ta tvá snaha tvářit se chytřejší, než skutečně jsi, mne vytáčí,“ napomenula ho. „Všechno ti vysvětlím, dopřej mi chviličku. Kdybys tušil, s jakým odporem…“ zamumlala a pokračovala. „Vše jedno, nemám lepší volbu. Ne, rozhodně ne, když i velectěná paní… Budeme tedy pokračovat, jak navrhuje…“

S kým ta holka mluví? S duchy?

Nebylo těžké uhádnout, že revizorka se chystá k něčemu, do čeho si jí samotné příliš nechce. Nakonec se rozhodla a s nevolí mu podala lahvičku. „Vypij to!“

„Prosím?“

Na rozdíl od běsnících monster, Záviš netoužil pít destilát z duše něčího bratra.

„Vypij to,“ zavelela rozzuřeně. „Nemáš představu, s jakým odporem ti nabízím tuhle příležitost. Má paní mi vysvětlila, že jsi ideální kandidát a proto mne sem poslala. Rozumíš?“

„Vůbec ne,“ řekl Záviš a zkřížil ruce. „Naprosto rozumím, že tě tvá velectěná paní o něčem přesvědčila a že tancuješ, jak píská. Ale zbytek mi uniká.“

„Odmítáš?“

„Přesně tak.“

„Máš snad dojem, že ti nabízím jed?“

„Ne. Ale jsem velice opatrný, co tady seže-, ehm, sním. Už mám v hlavě ještěrku, možná také nějaké psovce a kdo ví co ještě. I když představa, že bych tě měl za sestru mne vzrušuje, raději ne, děkuji pěkně.“

„Já a bratr jsme si nebyli blízcí. Byl o více než deset let starší,“ řekla s kapkou studu.

„A?“

„Nemusíš se proto bát, že bys získal pouto, které se ti protiví.“

Užasle na ni zíral. „Ty moc nechápeš, co jsme já a tvá paní zač, viď? Poslední věc, které se bojím, je, že bych začal milovat malou sestřičku. Snažím se ti vysvětlit, že se mi ekluje představa mít v hlavě dalšího nájemníka.“

„Dalšího nájemníka? Bavíme se o mém bratru,“ odsekla. „Chceš ho snad srovnávat s tvým Ještěrem? Můj bratr byl vzdělaný a kultivovaný muž, první mezi svými vrstevníky.“

Tak to vypij sama a můžeš s ním být navždy, pomyslel si Záviš, ale měl dost taktu, aby raději navrhl: „Buďme rozumní. Prostě mi zopakuj, co ti navyklá-, ehm, poradila tvá paní.“

„No dobrá…“

Odmlčela se a pak pokračovala: „Budu předpokládat, že netušíš, jak zdejší civilizace funguje.“

„Zkus mne překvapit.“

Ano, ano. Jsem prostý divoch. Když mi dáš korálek, zatančím ti. Vaše civilizace musí být speciální, jako žádná jiná, co?

Rozeznával v jejích slovech náznak typického přesvědčení o vlastní kulturní výjimečnosti: My, kteří jsme se narodili zde, jsme plody systému, který se neobjevil nikdy předtím.

Směšné, ale nic nového pod sluncem.

„Nebudu ti nic vysvětlovat,“ urazila se. „I když ti dám protilék, nebudeš vědět, jak ho přenést do svého podsvěta. Správně?“

„Hm.“

„Někdy trvá roky, než se podsvět přizpůsobí a začne s informační výměnou. Tolik času nemáš.“

„Hm.“

„Jak jsem řekla, můj bratr sobě neměl rovného mezi svými vrstevníky. Byl to génius!“

„Jistě jsi nezaujatá,“ odfrkl si Záviš. „I kdyby tvůj bratr byl trouba, co se celý den dloubá v nose, povědělas by to samé.“

Šokovaně se napřímila.

„Copak ti není nic svaté?“ vykřikla. „Přímo tady před ním? Zločinče!“

Záviš se uklonil nádobě s destilátem

„Promiň, bratrova lahvičko,“ řekl. „Tvá sestra tvrdí, že jsi génius, tak musí mít pravdu.“

„Nechci mít s tebou nic společného! Nebudu ti nic vysvětlovat,“ zopakovala a podala mu dopis. Obálka byla zapečetěná rudým voskem se symbolem, který připomínal řecké lambda Λ. „Tady máš. Ona předvídala, že se spolu nedomluvíme.“

„Pročpak ne?“

„Protože jsi impertinentní debil.“

„Dost možná,“ odpověděl nevzrušeně a otevřel dopis. „Podíváme se tedy, jak mne bude umět přesvědčit samotná paní gubernátorka. Určitě předloží pádné argumenty.“

Vzápětí měl ale pocit, že bude plivat krev. Na papíře stálo:

Vážený pane Velehradský,
chcete-li přežít, nemáte jinou možnost.

„To je všechno?“ zakřičel směrem k nebi. „Víc nic? Jedna jediná věta?“

I maskovanou revizorku jeho reakce zmátla a pověděla: „To je divné. Má paní mne ubezpečila, že v dopise je vše, co potřebuješ vědět. Čekala bych, že bude delší.“

„Ty své paní moc nerozumíš,“ povzdechl si Záviš. „Ale budiž… Kde je ta flaška, nebo chceš-li, schránka s ostatky? Zeptám se tě: Skutečně nic nenamítáš, že tvůj bratr bude sdílet tělo se mnou, tady cituji, s impertinentním debilem?“

„Namítám, namítám, namítám,“ procedila revizorka mezi zuby. „Ale nemám na výběr. Stejně jako ty.“

„Nechápu.“

„Mám ti snad odvykládat historii svého klanu?“ zeptala se jedovatě. „Probrat politiku města? Vysvětlit ti nuance mezi frakcemi? Klanové třenice? Bratrův vzestup? Jeho ambice? Jeho smrt?“

„Nemusíš,“ zavrtěl hlavou. „Ale proč já?“

„Protože ti přebývá toho, čeho se mému bratrovi zoufale nedostávalo.“

„A to je?“

„Nedůvěra k lidem. A dej mi svou platbu.“

S těmi slovy uložila do mnohorozměrného prostoru megamamutův rudý kámen, který jí předal. I když šlo o předmět těžký dvacet kilogramů, chytila ho jako nic a nesla ho jednou rukou, její paže pevná jako rameno hydraulického jeřábu.

Ona je snad robot! pomyslel si Záviš užasle. Nerad bych se s ní pustil do křížku.

„Má paní s tebou nebude více jednat,“ řekla pak a sáhla do svého kapsáře, aby odsud vylovila důvěrně známý kus pergamenu. „Proto bys neměl vystupovat jako její zástupce. Tady ti vracím svou mapu. Budeš ji potřebovat víc než já. A teď…“

Významně se zadívala na lahvičku v jeho ruce. „Prosím, pospěš si. Bude lépe, když to budeme mít oba za sebou… Musím mít jistotu, že jsi mého bratra někde nepohodil,“ dodala zuřivě.

Za kvílivého naříkání monster, která vyjadřovala hlasité přesvědčení, že by destilát měl odejít jejich směrem, Záviš zatajil dech a s pocitem, že dělá obrovskou chybu, vypil čirou tekutinu.

„Spokojená?“

Po revizorčině mesce, která na její tváři držela jako druhá kůže, se kutálely slzy.

„Můj nebohý bratře,“ zašeptala, „co jsem to provedla! Odpustíš mi někdy?“

Zde končí kniha Šest společníků a Srdce lesapána

Footnotes

Ty sis našla milence?

Bojí se smrti, jako by s nimi měl skončit celý svět. — Míjena Adlofová

Každé ráno, když se Juraj probudil, připadal si jako princ, kterého ponížili na chuďase. Zatímco vila Trojáků byla prostorná a on jeden celý velký pokoj pro sebe, u Mechových sdílel mnohem menší prostor s Lukášem.

Těžko říct, co bylo horší. Zda skutečnost, že musel spát na staré dvoupatrové posteli, která pod jeho váhou vrzala, nebo to, že Lukáš vyznával bohémské ideály a svými svršky a zbytky jídel pokrýval podlahu, takže procházet mezi nimi si žádalo obratnost cirkusového akrobata.

Navíc, pokud se Laura Mechová domnívala, že Juraj svými návyky jejího syna přivede na cestu pořádkumilovnosti, pak se spletla. Byl to Juraj, který na sobě s hrůzou pozoroval, že okolní smetiště nahlodává jeho sebekázeň a on začínal věřit své stokrát proklaté sestře, že vliv okolí formuje lidský charakter.

„Zkázonoška zpovykaná, přivádí lidi jen do maléru,“ brblal si pod nos, když skákal mezi špinavými ponožkami a čímsi nevýslovně zašedlým, o čemž doufal, že nejsou Lukášovy slipy.

„To už je ráno?“ ozvalo se z dolního patra postele. Lukáš vystrčil svou rozčepýřenou hlavu nad polštář a zamžoural na plechový budík, který měl přivázaný na provázku k horní palandě. „Safra, Žalude, vždyť není ani půl sedmé.“

„Neříkej mi Žalude,“ zavrčel Juraj.

„Proč ne? Tvoje ségra ti tak říká.“

„Moje sestra je pitomá rozmazlená káča!“

„Moje řeč,“ souhlasil ochotně Lukáš a přemýšlivě dodal. „Sourozence si nevybereš. Můj brácha je taky mamlas nejapnej. Sem fakt rád, že tě máma dala za mnou. Mohla mi sem poslat Matyáše - nebo o stupeň dolů, bohyni Trojákovou.“

Chtě nechtě, Juraj musel Lukáše obdivovat. Místo, aby si stěžoval, že se musí dělat o pokoj, je rád, že nedopadl hůř. Tomu říkám životní optimismus!

S pocitem dluhu se sehnul a začal dělat pořádek. Zjistil, že zašedlá věc na podlaze nebyly slipy, ale kdysi dávno použitý kapesník, nyní naštěstí zcela zaschlý.

„Kde máte koš se špinavým prádlem?“

Lukáš se poškrábal na hlavě. „Někde dole. Máma tu uklízí, když jsme s bráchou ve škole.“

Jurajovi zatrnulo. Tobě uklízí matka? pomyslel si zděšeně. Pak si uvědomil, že by se neměl povyšovat. Za prvé, jejich matka nikdy neuklízela, protože jejich otec platil uklízečku. Za druhé, on i Světlana byli už od mládí naučení udělat všechno proto, aby se přítomnosti své matky vyhnuli. A za třetí, nepořádek ho zkrátka dráždil.

„Potkáme se u snídaně.“

Když Lukáš viděl, že Juraj bere svůj dřevěný meč a odchází na zahradu trénovat, otočil se ke stěně, přetáhl si přes hlavu polštář a cosi nezávazně zamumlal.

Dům Mechových ožíval postupně. Laura s Medardem stávali spolu a snažili se probrat u černé kávy v kuchyni. Medard občas prohodil poznámku, nad kterou Laura obyčejně zakroutila hlavou. Oči se jí rozzářily, když uviděla Juraje, jak sestupuje ze schodů.

„Podívej!“ strčila do Medarda, až ten málem spadl od stolu. „To je alespoň dítě! Ten kluk je umytý, učesaný a má v ruce motyku. Úderník ze staré školy!“

„Hm.“

„To není motyka,“ ozval se Juraj rozpačitě. „Cvičím, ehm, bojové sporty.“

„Ještě lepší!“ pochválila ho Laura. „Bude z něho zabiják. Četla jsem, že děti stříbronosů musí zabít svýho prvního plasťáka, dřív než jim je dvacet.“

„Paní Lauro, prosím!“

Juraj si nikdy nebyl jistý, zda Laura Mechová opravdu věří všemu, co přečte v bulváru, nebo to jen předstírá, aby dodala svému životu nádech senzace.

Na malém plácku za domem, hned vedle kůlny na nářadí, se vrhl na rozcvičku a snažil se přeměnit své negativní myšlenky na pozitivní energii. Všechno kvůli ní! Má stokrát proklatá sestra! Káča posvátná!

Nejhorší bylo, že Světlaně pobyt u Mechových nepřekážel. Juraj měl dokonce podezření, že se jí zamlouvá, jak se stala středobodem domácnosti - byť i nevítaným, pokud šlo o Lukáše.

Nemělo by to být naopak? napadalo ho trpce. Neměl bych být já ten silnější, kdo si nestěžuje?

Čím déle přeměňoval negativní myšlenky na pozitivní energii, tím více se styděl. Když už nemohl další nával sluneční nálady vydržet, vztekle se odešel osprchovat a převlékl se do kompletu, který dostal v Šik&Šik.

Chvíli uvažoval, zda by neměl vynechat snídani. Z jídla, které Mechoví běžně nakupovali, se mu zvedal žaludek. Místo ovocné složky se zde jedl obarvený cukr, místo masa bílkovinné náhražky, ostře kořeněné, aby se schovala jejich nevábná chuť. I když se člověk donutil svou porci pozřít, i tak mu na jazyku a patře zůstávala pachuť, které se nezbavil, ať pil sebevíc.

Se sebezapřením se vrátil do kuchyně, kde už Světlana vesele procvičovala francouzštinu s Matyášem.

„Bonjour, mon frère bien-aimé.“ pozdravila ho nadšeně. „Laura mi prozradila, že jsi šel cvičit, jak zabít svého prvního plasťáka.“

„Paní Lauro!“ ohradil se Juraj vyčítavě. „Já proti občanům čtvrté kategorie nic nemám.“

„Ale měl bys,“ napomenula ho Laura a hbitě mu chystala snídani na talíř. „Společnost dává všem rovnou šanci a plasťáci si můžou za své selhání sami. Odčerpávají zdroje, které lze využít vhodněji.“

Medard sebou ublíženě škubl a i Jurajovi byla její slova nepříjemná. Něco jiného bylo slýchat totéž od stříbrných nebo výše postavených bronzáků - ale od Laury zněla jako uštěpačná parodie.

„Kde jste na takový nesmysl přišla?“ zeptal se podrážděně.

„Kočky v růžích, druhá řada. Tvůj táta to povídal, když se ucházel o místo v korporaci. Pak svedl a vyhodil tu fádní blondýnu, co hrála ředitelku lidských zdrojů. Žádná škoda!“

„Můj otec nemá nic se svou postavou nic společného,“ odsekl Juraj. „On je naprosto jiný člověk.“

„Všechno vím,“ Laura se prohrabala hromadnou bulvárních výstřižků. „Hele, tady. Mým nejlepším přítelem je plasťák, tvrdí populární herec.“

„Tohle opravdu řekl?“ optala se Světlana nevěřícně. „Ten náfuka kecá. Plasťáky vídává leda na autogramiádách.“

„Vsadím se, že kamarády z mokré čtvrti před svou fajnovou rodinou tají,“ rozzářila se Laura, kterou nemohlo nic zviklat. „O co, že jste ani netušili, že pěstuje špinavou lásku?“

„L’amour sale?“ našpicoval uši Matyáš.

„Přesně tak. Chcete, abych vám přečetla, jak jste utíkali z domu? Četla jsem ho všem sousedům alespoň třikrát.“

„To stačí, miláčku,“ zasáhl Medard, který se ošíval stejně jako Juraj. „Nic jako špinavá láska neexistuje. Jen Zlatoústého žvásty! Kdo by ho bral vážně.“

„Že neexistuje, Gorilo? Malý moment, kde jsem to jen…“

Když se vrhla na svůj štos bulváru, aby přinesla důkazy o krajně nepravděpodobných vztazích mezi stříbrnými a plasťáky, zrudlý Juraj si vybavil scénu z podzemí Šik&Šik a odpor, s jakým se nutil dotýkat se Gabrielina nahého těla.

Jaké vzrušené lze najít v nedokonalosti? Ovšem, ještě chvilku téhle diety, pomyslel si, zatímco se odhodlával k prvnímu soustu, a také dostanu vyrážku.

Než ale mohl skousnout, sestoupil po schodech Lukáš, který se vynořil z koupelny v roztrhaném černém tričku s bílou lebkou uprostřed a nápisem Korzáři.

„Vás tady je,“ zabručel nespokojeně. „Zdar, mámo. Zdar, táto.“ A aby nikoho nevynechal, poklepal Matyášovi na sluchátka, které ten neustále nosil kolem krku. Když se jeho mladší bratr podrážděně ohnal, Lukáš se spokojeně ušklíbl.

Světlana, která nesnesla, aby ji přehlíželi, mu věnovala zářivý úsměv. „Dobré ráno, Lukáši. Měl jsi klidnou noc?“

Buď její nevinný úsměv nebo nevinný otázka, popřípadě obojí, mladíka tak vyvedlo z míry, že sešel z cesty a vrazil do lednice, kterou právě otevíral Medard.

„Safra, táto, co blbneš!“

„Já blbnu? Ty pitomče pitomá, žiješ tady dost dlouho, abys věděl, že tu je roky lednička.“

Podrážděný Medard odložil náklad, který držel v ruce, a vrhl se na syna.

„Safra, táto, nechej toho! Tlučená děcka jsou hloupá děcka.“

„Abys byl tak pitomý, jak jsi teď, bych tě musel mlátit od prenatálního věku, ty jelimane,“ zařval Medard. „Koukej si sednout ke stolu a nedělej potíže.“

„Dyť jo,“ zabručel Lukáš a důstojně se vmáčkl se vedle Juraje, což byla strategická poloha, která ho dostala pryč od běsnícího rodiče - a hlavně daleko od Světlany, která ho sledovala s hřejivým úsměvem madony.

„C’est peut-être un idiot,“ povzdechl si Matyáš tak tiše, aby ho slyšel každý. „Mais quand même, c’est mon frère. Možná idiot, ale stále můj bratr.“

„Vraiment,“ souhlasila Světlana a rozšířila svůj láskyplný pohled i na Juraje.

„Kdo je u tebe idiot?“ zavrčeli oba mladíci shodně.

„Tak se mi to líbí,“ uzavřela Laura. „Nejsme třeba nejchytřejší, ale jsme rodina. Co z vás, děti moje, také mohlo vyrůst, když máte takového tátu?“

I když se Medard hodlal ohradit, Juraj si byl téměř jistý, že tentokrát Lauřin výpad směřoval na něj. Ona má krutý smysl pro humor, napadalo ho. Není slepá a vidí, jak se tady cítím. Možná mi chce naznačit, abych si tolik nevyskakoval. Jsem živá urážka její pohostinnosti.

S odporem zíral na na svůj nedotčený talíř. Jak dlouho budu ještě váhat, než začnu jíst?

Než se ale dokázal překonat, Lukáš ho předešel a strčil si do úst první sousto.

„Vože můj, vo je to va vůzu,“ ozval se, aniž by polkl. „Ten pávek nemá vádnou vuť! De je kečuv nebo hovčice?“

„Co povídáš, synu?“ optal se ho vlídně Medard a zvedl svou obří tlapu nad hlavu v póze trestajícího Dia, připravený udeřit. „Ve svém pokročilém věku ses ještě nenaučil artikulovat?“

Ten párek nemá žádnou chuť? přeložil si Juraj užasle Lukášův výkřik. Levné stravě se dalo vyčítat kdeco, ale ne že by neměla chuť. Ochucovadla tvořila významnou složku jejího vábení.

„Tohle!“

Na okamžik měl dojem, že se vrátil domů, do jídelny Trojákových. „Tohle je pravý telecí párek!“

„Ano, je dost mdlý,“ souhlasila Laura a namáčela si ukrojený kus do hořčice tak dlouho, dokud maso neobarvila na žluto. „Budeme si muset zvyknout. Začíná mi být líto stříbronosů.“

„Jak zvyknout?“ optal se Lukáš, když konečně polkl. „Mámo, co jsme ti zase udělali?“

Laura mávla rukou. „Drž zobák, fešáku. Náš drahý sponsor věnoval tvýmu tátovi nákupní kartu. Můžeme si dovolit jídlo na příděl.“

„Sponsor?“ Lukáš se na Lauru podezřívavě podíval. „Ty sis našla milence? A co chudák táta?“

Vzápětí už mu na hlavě přistála Medardova pěst. „Co si to zase domýšlíš, blboune nejapný? Pan Záviš Velehradský je náš, ehm, mecenáš. Jako ředitel firmy mám jistá privilegia,“ dodal hrdě a ukázal jim platební kartu se stříbrnou ořízkou. „Odteď budeme jíst jako honorace. Začínáme nový život.“

„Saframent, predikament! Já fakt nechci. Nebudu žvýkat tenhle sajrajt! Tobě to vážně chutná?“ Lukáš se obořil se na vedle sedícího Juraje, který se cpal, jako by mu měl někdo párek ukrást.

Footnotes

Musíme ti připadat jako hejno prasat v luxusní restauraci!

„V čem je problém? Vy nejste rádi?“ zeptal se Juraj užasle, když pochopil, že Mechoví jeho nadšení nesdílejí. Jediný Matyáš (snad aby si nezadal před Světlanou) udatně předstíral, že chápe, jak si jejich rodina polepšila.

„Très magnifique,“ utrousil bez kapky přesvědčení.

„Je pochopitelné, že vám přírodní neupravené jídlo přijde, povězme, nedobré,“ ozvala se Světlana. „Je takové úmyslně. Polotovary, které občané čtvrté a třetí kategorie běžně jedí, vytváří návyk na chutě, které se běžně nevyskytují. Zatímco já a bratr, kteří takové párky neznáme, máme dojem, jako by nám někdo vrazil nos do laciného hampejzu plného naparfémovaných holčiček, vy jste za ta léta vycvičení, aby vám přišly jako mana nebeská.“

„Taky nejsme žádná nóbl rodina,“ ozval se nepřátelsky Lukáš. „Co kdyby ses prostě vrátila, odkud jsi vylezla?“

„Budeš ticho!“ okřikla ho Laura. „A ty, moje panenko, pokračuj! Musíme ti připadat jako hejno prasat v luxusní restauraci.“

„Můžete být stádo prasat, nikoliv hejno. Nejste přece ptáci,“ opravila ji Světlana, netečná k ostří v Lauřině hlase. „Jsou studie, které dokazují, že nemáte velké šance se vrátit k přirozené stravě. Sto let nazpět byste se snažili, protože by vám dietologové tvrdili, že je to zdravé.“

„A není?“

„Ovšemže je. Ale u občanů nižších kategorií se nepovažuje za nutné, aby přežívali dlouho. Proto spousta zábran padla. Dříve by bylo například nemyslitelné, aby se do jídla přidávaly návykové látky.“

„Návykové látky?“ optala se Laura zachmuřeně.

„Připravte se na krajně nepříjemné abstinenční příznaky,“ doporučila jí Světlana. „Obecně to jde rychle. Pokud nedostanete svou obvyklou dávku, hlad vás vyžene nakupovat. Tohle,“ ukázala na prostřený stůl, na který byl Medard tak hrdý, „vaše tělo možná odmítne. Škoda, že jste se se mnou neporadili předem. Změna jídelníčku se musí provádět postupně.“

Medard zbledl.

„K čertu!“ řekl bezmocně. „Všechno staré jídlo jsme rozdali sousedům. Teď abychom k nim chodili na svačinu.“

„Není potřeba,“ řekla Světlana. „Jestli vám vydrží odhodlání, připravím vám na fakultě tablety pro odvykací program. Budu potřebovat vaše tělesné údaje, včetně krevních vzorků.“

Všem bylo jasné, že Světlana nevěří, že by Mechoví chtěli nebo mohli vydržet.

Jedním z důvodů, proč plasťáci nepředstavovali pro společnost revoluční nebezpečí, bylo jejich postupné a nevyhnutelné kynutí. Společnost je takové chtěla. Plasťák nebo odpadající bronzák, usazený před televizní obrazovkou, závislý na své denní dávce zábavy a narkotik, zůstával bezvýznamným problémem. Případné občanské bouře se daly přečkat v betonových bunkrech, než pochodující zástupy ztratily elán a vrátily se do náruče virtuálních radovánek.

Medard si s Laurou vyměnil pohled.

„Samozřejmě vydržíme,“ prohlásil odhodlaně. „Buď tak hodná, Světlano, a namíchej nám ten utrejch. Nějaké námitky?“ obrátil se na své pobledlé potomky.

„Teda já…“ načal Lukáš a ukázal na nedojedený talíř. „Já bych… To máme jíst tohle svinstvo?“ vyhrkl zoufale.

„Myslel jsem nějaké rozumné námitky!“ obořil se na něho Medard. „Někdo další? Matyáši? Lauro? Děkuji tedy za účast a vyhlašuju konec diskuse!“

„Pak tedy vítejte v báječném světě stříbrných,“ zatleskala Světlana. „Blahopřeji.“

Její tón připomněl Jurajovi znechucení, které často odkapávalo ze Závišova hlasu.

Neustále si musel připomínat, že jeho světácká sestra ví o společnosti víc než on. I nyní se stala středobodem životní změny rodiny Mechových. Když shromáždila data, která potřebovala, věcně informovala přítomné, co mají očekávat.

„Budete chtít přestat,“ řekla chladně beze stopy obvyklé vřelosti. „Příležitost dělá zloděje. Nezdržujte se nikde, kde můžete podlehnout pokušení. Bufety, bistra, obchody s potravinami. Nechoďte na návštěvy, kde vám nabízejí jídlo.“

„Chceš, abychom chcípli hlady?“ ozval se Lukáš.

„Chci, abyste si našli jiné zdroje uspokojení.“

„A to jaké?“

Světlana konečně roztála a Juraj se děsil, co přijde. „Ve tvém věku, Lukáši,“ prohlásila roztomile, zatímco se celá místnost prozářila jejím líbezným úsměvem, „může přinést náhradní potěšení online pornografie a spousta ruční práce.“

Všichni čtyři muži, včetně Matyáše, kterého ani znalost frivolní francouzštiny nezachránila, se krvavě začervenali.

Situaci zachránily Lýdie s Gabrielou, které je každé ráno vyzvedávaly podle bezpečnostních pokynů, předepsaných Závišem. Protože jely e-taxíkem a Juraj o ně nemusel mít strach ( a také proto, že se sestrou nechtěl mít momentálně nic společného), Juraj odmítl odvoz a dal přednost Lukášovi a jeho přátelům. S nimi odešel směrem k univerzitě.

Pravda, necítil se mezi nimi o nic lépe, ale bylo to poprvé v jeho životě, kdy měl pocit, že se z něho stává celebrita. Byť členové Lukášova odbojového klubu herci jako Evžen Troják nebo Kamila Kousavá okázale pohrdali, i oni byli zvědaví na podrobnosti z jejich světa. Své pohoršení a znechucení dávali najevo výkřiky: „Tyjátr jalovej! Děs! Hnus! Raděj bych byla tuhá!“

Aby si příliš nezadal, Juraj vše líčil s cynickým odstupem muže, kterého nemůže nic překvapit a který už v životě překonal všechny mety. V jednom jasnozřivém okamžiku si uvědomil, že přesně tak se chová i Světlana mezi svými nohsledy.

Ať přijdu kamkoliv, stávám se její nedokonalou kopií, pomyslel si trpce.

Nakonec zmlkl a raději svou pozornost věnoval okolí.

Procházeli přes malé náměstí, oklikou kolem řeky ke středu města, přes malebná zákoutí historické čtvrti. Na zdejší kamennou dlažbu neměly osobní vozidla povolený vjezd, pokud ovšem nedostala výjimku. Proto zde kterékoliv auto, byť nenápadné, vynikalo jako pěst na oko.

Nakažený Závišovými sklony vidět kolem sebe nepřátelské úmysly, zdálo se mu, že za nimi slídí malý elektromobil.

Někdo mne sleduje?

Víc ze vzrušení než skutečných obav se oddělil od skupiny a zabočil do jedné z historických uliček. Velice okázale přitom zastavil na rohu, aby dal případnému pronásledovateli šanci se orientovat.

Že by nějaký novinář? pomyslel si, když za sklem zahlédl mužskou tvář, husté černé vlasy a huňatý knír pod dlouhým nosem. Kdo jiný by také měl o mne zájem?

Když se malý elektromobil skutečně vydal za ním, Juraj pocítil vzrušení lovce. Uprostřed města, plného kamer neměl strach, že by mu někdo chtěl nebo mohl ublížit. Ovšem Lýdii také napadli za bílého dne, napomínal se, když sahal po dřevěném meči v batohu.

Ale nedělal si velké naděje, že by měl příležitost se dostat do nějaké potyčky. Nejspíš nějaký zuřivý reportér, který si myslí, že v naší slavné rodině našel slabé místo, co nikdo před ním neprozkoumal.

Bulvár miloval Evžena Trojáka a všechno kolem něj. Světlana si vysloužila své postavení školní bohyně díky tomu, že se objevila v reportáži Děti úspěšných, kde zabodovala jako krásná, ale také obětavá samaritánka. Juraj se v článku mihl jako mladší bratr Jiří. Což byla dvojnásobná chyba, protože z dvojčat přišel na svět jako první.

Já vám dám Jiřího! pomyslel si pomstychtivě a zamířil do parku, kde ho tajemný slídil musel následovat pěšky.

Úmyslně ho vedl do odlehlého koutu, kde se vyšplhal na mohutný platan a skryl se za jeho kmenem. Když novinář procházel pod stromem, Juraj se rozběhl po příhodné větvi a skočil mu za krk - v ruce dřevěný meč, který se bolestivě zaryl neznámému do ohryzku.

„Ještě jeden krok, ty plíživý zmetku, a udusím tě jako…“

Nikdo Jurajovi nemohl upřít, že pochází z komediantské rodiny. Jeho etuda měla všechny znaky hrdinské prózy. Akrobatický sestup, zřetelně pronesená hrozba a podmaněný padouch - bohužel ale, jak spolu zápasili, neznámému se svezla z hlavy černá paruka a zpoza ní se vynořily blond vlasy.

„Synu, jsi to ty?“ zasípal padouch.

Světlana oslovovala své rodiče jako otce a matku, nikdy nepoužívala zdrobněliny. I když věděl, že jde o jednu z jejích póz, Juraj oslovení přejal, protože mu znělo důstojně.

„Ehm, otče?“ zeptal se, uvolnil své sevření a rozpačitě se poškrábal na hlavě.

Tak tohle je nečekané setkání, napadlo ho. I když ne tak nečekané vzhledem k okolnostem.

„Mám dneska natáčení,“ stěžoval si Evžen Troják a důstojně si rovnal paruku zpět na hlavu. „Doufám, že jsi mi nepoškodil hlasivky. Ovšem, na druhou stranu,“ dodal zaujatě, „možná bych tak mohl dodat Kocourovi šmrnc. Nebo také komický efekt.“

Narovnal se, otočil se k lhostejnému platanu a hbitě se proměnil v Tomáše Kocoura, svou televizní postavu.

„V téhle firmě, milá zlatá,“ chraptěl jako vyžilý námořník, „platí jistá nepsaná pravidla. Ne, holčičko, ty nenajdete ve směrnicích. Od toho jsou nepsaná, rozumíme si?“

Pak se otočil na Juraje. „Co povíš?“

„Záleží,“ pokrčil rameny Juraj, kterého náhlá proměna nevyvedla z míry. „Proč mne sleduješ? Mohl jsem ti ublížit. Copak nemáš telefon, abys mi zavolal?“

„Tvé sestře jsem volal každý den. Pokaždé mi zavěsila.“

„Dobrá, ale já nejsem moje sestra. Proč jsi nezavolal mně.“

„Jsem zvyklý volat jí. Býváte většinou spolu, ne?“

Nebo ti prostě záleželo jen na jednom z nás.

„Máš vůbec moje číslo?“ zeptal se s náhlým podezřením.

„Měl jsem,“ odpověděl Evžen rozpačitě, „ale nějak jsem ho vymazal.“

„A můj telefon jsi nikdy nepotřeboval,“ kývl Juraj hlavou, „protože voláš jen Světlaně.“

„Hned to napravím,“ ujistil ho otec a začal se šacovat.

„Co hledáš?“

„Telefon. Napíšu si tvoje číslo hned jak… Krucinál, musel zůstat v autě.“

„Neobtěžuj se,“ zarazil ho Juraj a kapku zlomyslně mu poradil. „Vždycky se můžeš zeptat matky.“

„Jistě, to bych mohl.“

Ale neuděláš!

Juraj si uměl představit, že jeho otec se zoufale vyhýbá (v zájmu svého duševního zdraví) probírat s matkou exodus svých dětí.

Možná oba předstírají, že jsme odjeli na dlouhý výlet a každou chvíli se vrátíme.

Juraj se vzdychl.

„Pojďme si sednout na lavičku,“ navrhl, náhle smířený s osudem. Role jízlivého komentátora nikdy nebyla jeho parketa. Koneckonců, my dva jsme odtamtud utekli, kdežto on zůstal. Měl bych tátu politovat.

Footnotes

Tenhle rozhovor se nevyvíjí podle mých představ

„Nebylo snadné se vypařit,“ poznamenal Evžen Troják, když se usadili na lavičce v parku. Stále nosil svou černou paruku a nalepený knír; také trochu huhlal, protože měl silikonové vycpávky tváří, aby zmátl kamery s umělou inteligencí.

„Všechno je v pořádku,“ poznamenal Juraj, který si uvědomil, že něco nehraje. „Poslal jsem ti email, že si nemusíš dělat starosti. Neobtěžoval ses na něj odpovědět.“

„Už mi nikdy nepiš!“ řekl přísně Evžen. „Copak si neuvědomuješ, že moje emaily kontroluje studio?“

„Prosím?“

Aniž by si všímal synova zmatku, Evžen pokračoval. „Když mi odlehlo, že jste konečně z domu, ty mi píšeš, jako by se nic nestalo. Zbláznil ses?“

„Prosím?“

„Odcházeli jste s takovou parádou,“ stěžoval si jeho otec. „Chudák Gabriela byla alespoň k něčemu dobrá. Rozchod navždy, nenávratně pošramocené rodinné vztahy. Nemohl jsem si přát nic lepšího.“

„Prosím?“

Při vědomí, že se z něj stává obehraná gramofonová deska, se Juraj vzchopil: „Nic lepšího?“ vybuchl. „Sám jsi řekl, že se můžeme kdykoliv vrátit.“

„To tě nesmí ani napadnout. Nikdy se nesmíte vrátit.“

Juraj rezignoval na slovní zásobu. „Prosím?“ zopakoval bezmocně. Tenhle rozhovor se nevyvíjí podle mých představ!

Snad se ocitl v dramatu cizího života. Čekal bych, že mne bude přemlouvat, abychom se nastěhovali nazpátek. Chová se jako vyměněný.

„Je to kvůli matce?“ zeptal se váhavě. Došly věci až tak daleko?

„Co má být s vaší matkou?“ zeptal se Evžen překvapeně. „Samozřejmě, že trochu pláče, ale ona pláče, i když si zlomí nehet. O ni se nebojte.“

Kdo se o ni bojí? pomyslel si Juraj. Ctěná Médea Trojáková byla typem ženy, která hodlala spáchat sebevraždu skokem z prvního patra, když nedostala náušnice s diamanty. I kdyby naplakala rybník, nikdo by ji nebral vážně, včetně jejích dětí.

„Když jsme odcházeli, vypadal jsi rozrušeně,“ řekl Juraj raději. „Ale zdá se, že jsi ve skutečnosti nadšený,“ dodal vyčítavě.

Nemá nakonec Světlana pravdu, když tvrdí, že otec je nenapravitelný pokrytec?

„Samozřejmě, že jsem byl rozrušený,“ vysvětlil Evžen. „Kdo by na mém místě nebyl? Moje děti v tom zatraceném Světě, poslané korporacemi jako dobytek na porážku. Ve společnosti dvou pochybných zjevů. Jak jsem mohl vědět, že jeden z nich je počestný plasťák.“

„Počestný plasťák? Myslíš Medarda?“

Jedině plasťáci hledali ztracenou sebeúctu tím, že se titulovali kladnými přízvisky jako bohabojný, počestný nebo obětavý. Pro zbytek společnosti zůstávali trapným selháním.

„Jistě, koho jiného? Když jsem se dozvěděl, že jste skončili v rodině pana Mechového, ulevilo se mi. Ten chlapík má charakter!“

„Opravdu myslíš Medarda?“ opakoval Juraj nevěřícně. „Poctivý? No budiž! Ale charakter? Netvrdil jsi vždycky, že charakter je schopnost odolat pokušení? Medard je obyčejný plasťák. Nic ho nepokouší.“

Evžen si slavnostně a důkladně si povzdechl.

„Jsou chvíle, drahý synu,“ pronesl, „kdy se za tebe stydím. Obávám se, že jsi po matce zdědil notnou dávku sobectví.“

Všichni jsme sobci. Proč bych si měl hrát na svatouška?

„Tuhle písničku si odpusť,“ zavrčel Juraj. „Tisíckrát jsem slyšel, že neobstojím v porovnání se svatou Světlanou. Nikdo mi nemůže vyčítat, že nejsem zatracený pozér jako zbytek naší velectěné rodinky.“

„Pozér?“ zamumlal Evžen. „To je dobré slovo. Bude muset poradit Kamile, aby ho Kocourovi vpálila do tváře.“

Juraj ignoroval otcovu pracovní vložku (Kamila Kousavá byla spoluhvězdou Koček v růžích) a rozhořčeně pokračoval: „Možná jsme skončili u Mechových, ale prsty v tom měl Záviš - bez něj by se nic nestalo. Medard je jen využitý pěšák. Nebo mi chceš tvrdit, že Záviš Velehradský je poctivý a a charakterní stříbronos?“

„Nerad bych se pana Velehradského dotkl,“ usmál se Evžen, „ale ten nejmírnější komentář, který jsem zaslechl na jeho adresu, bylo, že jde o bezostyšného grázla. Ty horší se ani neodvážím opakovat.“

„A to je podle tebe k smíchu?“

„Alespoň se ho jistý druh lidí bojí.“

„Jaký druh lidí?“

„To nemusíš vědět,“ odsekl Evžen. „Když budeš mít štěstí, nikdy s nimi nepřijdeš do styku. Nikdy mi nevadilo, že nejsi, ehm, pozér, právě naopak… Alespoň si tě nebudou všímat. Větší strach mám o tvou sestru. Ta zdědila naší rodinnou manýru být středem pozornosti za každou cenu.“

„Nevzpomínám si, že bys ji kdy napomenul.“

„Protože nejsem pokrytec. Sám nejsem jiný.“

„Světlana má opačný názor.“

Evžen se zamračil

„Ona má dojem, že já jsem pokrytec? Já?“ optal se nevěřícně.

Zdá se, že ti sejde jen na tom, co si o tobě myslí ona, trpce uvažoval Juraj. Tenhle závod o přízeň nikdy nevyhraji.

„Pana Mechového si musíš vážit,“ pokračoval Evžen vážně. „Možná skončil, jak skončil, ale svého času si ho jeho korporace cenila. Vykopli ho, protože selhal v testech loajality.“

Testy loajality? Absurdní!

„Snad nevěříš těm kecům o testech loajality?“ zeptal se Juraj šokovaně.

Bulvár a filmový průmysl opředly korporátní kulturu řadou mýtů. Podle nich nadějní bronzáci byli pravidelně vystavováni zkouškám, ve kterých se rozhodovali mezi věrností zaměstnavateli a svým svědomím.

Věčným refrénem neúspěšných se pak stávalo tvrzení, že na život v korporaci neměli žaludek - čímž svému propadnutí dodávali hrdinský etos.

„Testy loajality existují a pan Mechový v nich katastrofálně selhal,“ řekl Evžen důrazně. „Mám to ze spolehlivých zdrojů.“

„A co ty? Cos musel obětovat ty, aby ses dostal tam, kde jsi?“ zeptal se jedovatě Juraj. „Koho jsi musel zavraždit? Nebo okrást? Jaký zločin jsi pomáhal ututlat?“

„Byl bych raději, kdyby ses nezeptal,“ odpověděl Evžen důstojně. „Děti by neměly ztratit iluze o svých rodičích.“

„To je vtip?“ zeptal se Juraj nejistě. Tak nějak věřil, že jeho otec přijde s výmluvou - ne, že se okamžitě přizná.

„Jsme oba dospělí,“ řekl Evžen. „Kdyby ses zajímal o historii, věděl bys, že umělci nikdy neprosluli pevnými mravními zásadami. Koho chleba jíš, toho píseň zpívej. Nebudu se obhajovat. Z toho, co se mi podařilo zjistit, pan Mechový ti může sloužit jako morální kompas.“

Morální kompas? Vážně? Nanejvýš jako komická figurka, napadlo Juraje.

„Nechápu, oč ti jde,“ řekl unaveně. „Hraješ jako postava ze špatného filmu, co jako máš být? Tajný agent v nesnázích? Hrozí tobě nebo nám nějaké strašlivé nebezpečí?“

I když neměl rád to gesto, zastříhal prsty, aby zdůraznil ironické uvozovky.

„Samozřejmě že ano! Každý den! Tady i tam!“

„Tam?“

„Ve Hře, ve Světě, v zemi za oponou,“ zasyčel Evžen a nenápadně se rozhlédl. „Cokoliv se ti zlíbí. Varoval jsem vás víc než důkladně.“

„Nemůžeš mluvit konkrétně?“

„Zaslechl jsem hrozné zvěsti - ze spolehlivých zdrojů,“ dodal Evžen, když Juraj spráskl ruce. „Nebavme se ale o hokeji.“

Běž k čertu se svými spolehlivými zdroji! Co to má být? Bulvár?

„O hokeji? Jaký hokej?“ zeptal se raději.

„Kódovaná řeč,“ vysvětlil Evžen tiše. „Jistá zkratka HC připomíná hokejový klub. Jeden ze způsobů jak obcházet informační embargo.“

„Ty ses zbláznil? Dal ses dočista na konspirační teorie?“

„Ano, zbláznil jsem se - strachem o vás,“ odsekl Evžen. „Udělej mi laskavost a neodporuj. Informační embargo existuje z dobrého důvodu. Jakmile ho porušíš, určité skupiny na tebe získají páku. Opravdu máš dojem, že korporace jsou bez sebe nadšením, že jim konkurují takoví mravenci jako vašich Šest společníků?“

„Ty víš o Šesti společnících?“

„Vím všechno o tom, co děláte. Jsem na vás hrdý.“

„Hrdý?“

Proč se vůbec divit!

Nic nedávalo smysl. Do dnešního rána měl špatné svědomí, že si o ně rodiče musí dělat starosti.

„Nevyhodils kvůli, ehm, hokeji Gabrielu z domu?“ zeptal se bez většího elánu. „Netvrdils, že máme u tebe vždycky dveře otevřené? Za chvíli začnu věřit Lauře, že pěstuješ špinavou lásku.“

„Špinavou lásku?“ zachechtal se Evžen a vytáhl z kapsy plató modrých pilulek. „S tímhle, chlapče, tě přejde chuť na cokoliv. Už roky můžu city jenom předstírat. Chudák Gabriela byla se mnou v dokonalém bezpečí. Potřeboval jsem záminku, rozumíš?“

„Ne! Čemu mám krucinál rozumět?“

„V mém domě jste byli oba na ráně. Studio se o vás, hlavně o Světlanu, začalo zajímat. Děti slavných se líbily. S Gabrielou jsem chtěl odvést pozornost. Koho by napadlo, že se s ní sblížíte. Když jsem volal do sirotčince, trval jsem na chladné, neosobní a pohledné dívce.“

„My nebereme žádné modré pilulky, proč bychom se nesblížili,“ zavrčel Juraj, šokovaný, že sirotčinec dodal zboží na základě objednávky. „Co je to vůbec zač ty modré pilulky? Drogy?“

„Malá berlička jak překonat sociální úzkost.“

„Sociální úzkost? Vážně? Nesnaž se mi namluvit, že jsi byl nad věcí. Když jsi na nás křičel, byls rudý jako rak.“

„Samozřejmě, že mám city, možná až moc. Potřebuji je utlumit,“ odsekl Evžen. „Nedokázal jsem žít ve věčné hrůze, že se ona rozhodne obětovat mé děti na oltář mé kariéry. Bulvár miluje tragédie: otec truchlí nad hrobem syna. Tebe by si vzala na starost jako prvního. Světlana by byla druhá.“

„O čem to sakra mluvíš? Kdo je ona? Matka?“

Evžen se náhle vzpamatoval.

„O ničem a o nikom,“ řekl rázně a z kapsy vytáhl svazek klíčů. „Tady máš. Proto jsem přišel.“

„Co to je?“

„V centru města jsem koupil byt. Původně jako hnízdečko lásky, kde mne novináři měli načapat, jak pěstuji špinavou lásku. Až by bylo po všem, chtěl jsem byt přenechat Gabriele jako malé odškodnění. Teď ho můžeš mít ty. Nemůžu po tobě chtít, aby ses vzdal svého pohodlí.“

V poslední větě byla kapka posměchu.

„Ty jsi koupil byt? Pro Gabrielu? Proč?“

„Kde jinde bych měl své rejdy provozovat?“ ušklíbl se Evžen. „Doma na kuchyňské lince? Ve scénáři bylo, že své zvrhlé sklony tajím před milující rodinou. Studio mělo dojem, že můj obraz usedlého otce potřebuje oživit.“

„Takže Světlana měla celou tu dobu pravdu? Nikdy jsi nehodlal Gabrielu adoptovat.“

Evžen pokrčil nonšalantně rameny.

„A také jsem se do ní nikdy bláznivě nezamiloval,“ podotkl. „Dobrý herec hraje kdykoliv a kdekoliv. Tvá sestra umí poznat, když se lidé kolem ní drží svých rolí. Ale zatímco ona si myslí, že jsem horší než jsem, ty mi zbytečně lichotíš.“

Juraj si Evženům jemný úsměv vyložil po svém: Všechny ty roky, co jsem tě obhajoval, ses mi vysmíval?

Nikomu nesmíš věřit, vzpomněl si na Závišovo paranoidní nabádání. Byl jsem hlupák. Nejhorší je, že i ten bulvár ví o mém otci víc než já sám. Ale přesto tu něco nesedí.

I když Evžen mluvil nejasně a v náznacích, Juraj, když už se uvolil přistoupit na některé směšné konspirační teorie, chápal, že jsou pouze dvě možnosti: buď se otec dokonale zbláznil - nebo jeho rodině hrozí skutečné nebezpečí.

„Pověz mi víc! Kdo je ta záhadná ona? Mafie?“

„Ani mafie, ani matka,“ usekl Evžen, „a ani jsem se nezbláznil, takže šetři se svým soucitným pohledem.“

Když následně vstal, proměnil se do Tomáše Kocoura, tvrdého a bezohledného muže. Na různých autogramiádách diváci milovali, když se žoviální a srdečný herec vtělil do milovaného i nenáviděného lotra. I jeho aura se změnila z růžové na černou, napsala kdysi jedna esotericky založená fanynka na stránkách svého blogu. On je doktor Jekyll a pan Hyde v jednom!

Celá herecká rodina se tomu smála. „Kdyby šlo o dvě osoby, neměl by Stevenson o čem psát,“ prohlásila Světlana - a od té doby blogerku dychtivě sledovala. Vždycky měla slabost pro intelektuálně slabé.

„Nevyzvídej! Už tak víš víc, než bys měl vědět,“ rozloučil se Evžen chladně.

„To je dobré!“ vyprskl Juraj, kterému šla hlava kolem. „Ty tady naříkáš, že ti hrozí jakési nebezpečí - ale já nemám vyzvídat? Proč ses vůbec namáhal sem chodit? Abys mi osladil utrpení u Mechových klíčem od opuštěného hnízdečka lásky?“

S pohledem na zlaté hodinky na zápěstí, Evžen Troják se oprášil a nasadil si zpět černé brýle. „Mluvil jsem tolik proto,“ řekl klidně, „že jsi jako já naivní trouba. Až se dozvíš, že se mi něco stalo, budeš si chtít hrát na detektiva. Zapřísahám tě, abys ses vzdal svých romantických představ. Když se budeš šťourat v mých záležitostech, vypořádají se nejen s tebou, ale i s tvou sestrou a tvými přáteli. Pan Velehradský ti nepomůže.“

S těmi slovy odešel a ani se neohlédl.

Footnotes

Je tohle sklon ke špinavé lásce?

Zadumaný Juraj se došoural ke kovové bráně do univerzitního areále. Dva zaměstnanci v uniformě zdravili příchozí studenty a rozdávali jim letáčky. Na nich se objevovaly pozvánky na školní i soukromé akce.

Juraj zvedl ruce v naučeném gestu.

„Děkuji, nechci.“

„To říkají všichni,“ odpověděl vrátný a vnutil mu list papíru.

„Mám mu dát i ten druhý?“ optal se nejistě kolegy, když si mladíka zkoumavě prohlédl.

„Řek bych že jo. Tenhle taky vypadá jako honorace,“ zabručel druhý vrátný. „Jenom mu ho dej.“

„Já fakt nechci,“ zabručel Juraj, aby si nezadal. Měl v plánu letáky vyhodit do nejbližšího koše. Než se ale stačil rozhlédnout, objevila se jedna z Lukášových revolucionářek a vytrhla mu leták z ruky.

„Kde jsi, Žalude?“ vybafla. „Čekáme tady na tebe celou věčnost.“

„Čekáte? Proč?“

Juraj nepatřil mezi školní samotáře, ale jeho společnost většinou tvořila skvadra Světlaniných nohsledů. Jinak se o něj nikdo nezajímal.

„Někde ses ztratil, měli jsme o tebe starost,“ vysvětlila. Lukáš Mechový jí říkal Vrána. Vrána měla významné postavení v jeho kapele Korzáři. O jakou pozici přesně šlo, Juraj netušil, protože Vrána nehrála na žádný nástroj a ani nezpívala. Byla to vysoká hubená dívka oblečená do gotické černé s hlubokými očními stíny. Pokud zrovna nekouřila, tak žvýkala - kvůli štíhlé a dlouhé čelisti proto připomínala pasoucí se kozu.

Objevil se i zbytek revolucionářů.

„Dali mu to?“ zeptal se další dlouhán, kterému přezdívali Koš. Nejspíš proto, že prohrabával odpadky, aby našel použitelné nedopalky.

„Moment!“ řekla Vrána a chvíli zírala na papír před sebou. Pak se zamračila: „Fuj, co tu čtu za fialovej hnus! Chceš patřit mezi nejlepší? Máš sílu, odhodlání a zázemí? My jsme Elita a ty můžeš být jedním z nás.“

Kolemstojící vyjádřili své zděšení a Vrána se na Juraje soucitně zadívala: „Prchej, Žalude, prchej. Už tě zaměřili.“

„Zaměřili? Co myslíš? Není Elita školní bratrstvo?“

„Přesně! Když si tě vyhlídnou, je s tebou ámen. Ani se nenaděješ a už makáš pro korporace.“

I když mu scházela Světlanina záliba pro absurdní prohlášení, Juraj se nemohl nezasmát, když Vrána líčila sen většiny studentů, totiž práci pro korporace, jako smrtelnou past.

„Pochybuji, že bych je zajímal,“ řekl. Byl už čtvrtým rokem na univerzitě a nikdy ho žádné školní bratrstvo neoslovilo.

„Jen si dej pozor. Oni tě maj v merku,“ ozval se Lukáš. Pak se obrátil směrem k vrátným a zahulákal: „Strejdo Boubale, co tady rozdáváš za podvratnej samizdat? Neslíbils, že podpoříš naši věc?“

Než mohl dotčený vrátný odpovědět, objevila se druhá skupinka a tentokrát se na Juraje vrhly rovnou dvě dívky. Byly to Amálie a Sabina, dvě studentky ekonomie, se kterými se setkal před budovou Herního Centra.

Opakovala se stejná situace jako přes kopírák.

„Ukaž!“ vyhrkla snědá Amálie a vytrhla mu leták, který mu zbyl v ruce. Sabina zatím ukázala na Juraje jako na exemplář v ZOO. „To je on, Roberte. Náš kamarád, o kterém jsme se bavili. Odvážný jako lev.“

I když si Juraj nevzpomínal, že by se choval ve společnosti těch dvou přehnaně odvážně, potěšeně se usmál.

„Počkej, to ale není ono,“ zarazila se Sabina, která kamarádce koukala přes rameno. „Utrpení tě zocelí. Tvrdá kalba z tebe uková nástroj revoluce. Korzáři a jejich koncert Pověste je vejš! Proč by ti vrátní dávali něco takového,“ obrátila se na Juraje, jako by se něčím provinil. „Měli ti dát pozvánku do našeho klubu. Tohle je šmejd koncert pro plasťáky.“

„Asi hledáte tohle,“ ozvala se uštěpačně Vrána a zamávala letákem Elity, který držela v ruce. „Tady Žalud se s váma nebude paktovat,“ prohlásila a rozhodně papír zmuchlala, aby ho hodila do koše. A šmytec!“

„Ty jsi vážně koza, Eliško,“ ušklíbla se Sabina. Přes ramena nosila malou elegantní kabelku. Z kapsy vytáhla složený papír, rozložila ho a podala Jurajovi. „Jich si nevšímej. Tady máš jiný. Voní trochu po mém parfému,“ přimhouřila modré oči a zamrkala, takže znovu přitáhla jeho pozornost ke svému výraznému nalíčení.

Juraj pocítil směs odporu a vzrušení. Je tohle sklon ke špinavé lásce? pomyslel si. Sabina a Amálie určitě pocházely z bronzáckých rodin, ale snažily se držet se v lepších kruzích. Jejich pleť dostávala mnohem dražší péči, než si kdy mohla dovolit Gabriela, proto ho tolik nedráždila. Navíc ten křiklavý make up! Světlana by řekla, že jejich rty připomínají zadek paviána.

Náhle si vzpomněl na klíče od bytu, které dostal od otce. Odmítly by, kdyby je pozval dovnitř?

„Dovolte, dámy a pánové,“ řekl raději tónem velice zaměstnaného muže, tónem, který používal Tomáš Kocour, když se potřeboval dostat z nepříjemné situace. „Spěchám na přednášku. Napřed studium, potom zábava.“

„Nebudeme tě, příteli, zdržovat dlouho,“ ozval se společník krásek z ekonomické fakulty. „Jsem Robert Nozar. Zastupuji Elitu. Jistě jsi o nás slyšel.“

„Letmo.“

Elita byl klub s reputací naprostých snobů, ale každý chtěl být členem. Juraj si uvědomil, že ho Lukáš a spol nešťastně pozorují, zřejmě v přesvědčení, že okamžitě zradí revoluční ideály a podepíše přihlášku.

„Letmo?“ Robert nenechal hněv cloumat svým majestátem. Byl to působivý mladý muž, s hustými vyčesanými vlasy, které připomínaly hřívu. I on měl modré oči, obličej vojáka a postavu řeckého boha.

„Odprejskni, Nozare,“ ozval se Lukáš, povzbuzený tím, že Juraj zastává neutrální postoj. „Tady Zahradník je tu s námi.“

„Zahradník?“ optala se zmateně Vrána. „Neříkals, že je to Žalud?“

„Žalud?“ zachichotaly se Sabina s Amálií a významně zamrkaly. „Jako tvrdý žalud?“

„Žalud jako plod dubu. Quercus,“ dodal zoufale, jako by latinský název mohl cokoliv změnil. Pak tisíckrát proklel svou sestru. Jestli mi tahle přezdívka zůstane, přísahám, že s ní do konce života nepromluvím.

„Nevím, proč se vy dvě škeble hihňáte,“ opáčila Vrána a zapálila si cigaretu. „On na vás zvysoka dlabe.“

Koš, který ji závistivě pozoroval, si odkašlal.

„Jo, náš Zahradník,“ prohlásil a Juraj si oddechl: Alespoň pochopil, jak mi je Žalud proti srsti!, aby pak zasténal, když Koš pokračoval, „je tvrdý a neústupný vocelový péro.“

Vocelové péro v duchu umíralo.

To snad dělá schválně? uvažoval Juraj. Byl si jistý, že Koš svými slovy chtěl nevinně ukázat na nepoddajnost charakteru. Pro Lukášovu skupinu ocel symbolizovala ušlechtilé odhodlání, zatímco Amálie se Sabinou měly mnohem přízemnější choutky. Obě se vlnily jako ve výkladní skříni v amsterodamské vykřičené čtvrti.

„Opravdu?“ zeptal se Robert Nozar nevzrušeně. „Troják musí být s vámi jedna ruka. Netušil jsem, že se korzáři oblékají v Šik&Šik. Vždycky jsem myslel, že své hadry, pardon, šaty hledáte v popelnici.“

„Co je Šik&Šik, safra?“ optal se Lukáš, kterému nikdo nemohl vyčítat široký záběr zájmů. Podle Světlany se řídil zásadou Sherlocka Holmese, že člověk by se měl učit jen, co potřebuje ke svému povolání. Na to Medard pochmurně odpověděl, že Lukášovo vysněné povolání je nedělat nic pořádně.

„Šik&Šik, nevzdělanče,“ napověděla mu Vrána a zblízka zkoumala Lukášovo oblečení, takže svou cigaretou překryla vůni Sabina parfému. „Ty bláho! Fakt! Koš, čum sem! Pravá značka.“

„Dej pryč to cigáro,“ napomenula ji Amálie nervózně, „ještě mu na látku naklepeš popel.“

Fascinovaná Vrána zradila revoluční ideály. „Jasná páka. Hele, Koš, převezmi štafetu,“ podala dlouhánovi půlku cigarety a optala se: „Můžeme si sáhnout?“

Nezištně do své žádosti zahrnula i nenáviděné rivalky, takže Lukáše zkoumaly troje ruce. Robert Nozar se tvářil nezaujatě, ale působil méně sebejistě - jeho oblečení bylo samozřejmě také značkové, ale Laguna a Šik&Šik byly butiky, ve kterých odmítali obsloužit i stříbronosy, natož občany-kandidáty.

„Neumím si představit, Trojáku,“ poznamenal přátelsky, „že bys kdy uvažoval o jiném klubu než o našem. Proč vlastně už dávno nejsi členem?“

„Protože do nedávna jsem se oblékal jinak,“ odsekl Juraj, podrážděný, že ho veřejně ohmatávají. „Nechte toho, prosím,“ zabručel.

„Tak či tak,“ řekl Robert, „máme příležitost naše nedopatření napravit.“

„Ani se nenamáhej, ty nádhero,“ zavrčel Lukáš a postavil se vedle Juraje. „Náš táta vždycky tvrdí, že člověka nedělá, co nosí, ale čemu věří. Tady Žalud je náš.“

„A to proč? Ještě jsem Trojáka neviděl kreslit na zdi a křičet Pověste je vejš,“ opáčil Robert netečně. „V čem se vám podobá? Marně hledám styčnou plochu. Troják se od pohledu se nevyhýbá pohybu, neobléká se na smetišti, umývá se a jistě pochází z dobré rodiny. Podle všeho…“

Robert, který nosil chytrou čelenku, zaváhal, aby se podíval do nějaké databáze, „…se zúčastnil několika turnajů v bojových sportech. Vždycky jsem měl, drahý Lukáši, za to, že vy, korzáři, naším soubojovým systémem pohrdáte. Slyšel jsem, že dáváte přednost férové rvačce tři na jednoho.“

„Pchá!“ odfrkl si Lukáš „Safra, kdykoliv mne můžeš vyzvat, třeba i oficiálně.“

Občané-kandidáti do duelů přirozeně nemohli vstupovat, ale aby jim univerzita usnadnila vstup do báječného světa dospělých, studenti mohli soupeřit mezi sebou.

„Proč bych měl ztrácel čas?“ odsekl vznešeně Robert.

On nechce? užasl Juraj. Proč by neměl chtít? Lukáš není žádný bijec. Nikdo z jeho skupiny nevypadá, že by vydržel první kolo.

„Ví, že bych si vybral go nebo šachy,“ poznamenal Lukáš, který překvapivě bystře rozeznal, nad čím Juraj dumá. „Tyhle blbečky kolikrát nenapadne, že si nemusím nechat rozmlátit ciferník, abych je porazil.“

„Koho by také napadlo, Mechový, že nám odmítneš ukázat tvrdou plasťáckou pěst,“ ušklíbl se Robert, který nemohl odolat rýpnout si - a ztratil tak povznesenou svatozář stříbrných, které se snažil napodobit. „Tak to dopadá, když mají žebráci ocelové žvásty a plasťácké tělo. Není se co divit, že kapete na VIUR jeden za druhým.“

„Drž zobák! Tady Žalud s váma nepůjde. Když ste nedostali jeho ségru, proč by s s váma měl chodit on.“

„Jeho sestru?“

Juraje bůhvíproč potěšilo, že Robert Nozar, docela určitě ne bezvýznamná postava mezi zdejšími studenty, netuší, o kom je řeč. Také ho překvapilo, že Lukáš ví, že Světlana pozvánku do Elity minulý rok odmítla. Když o tom přemýšlím, tak Lukáš o Světlaně ví víc, než bych čekal - vzhledem k tomu, jak jí okázale pohrdá.

„Jeho ségra je bohyně Trojáková,“ prohlásil Lukáš hrdě. „Ta není jako ty dvě zaostalý pipky, co ti dělají křoví.“

„Ty ubohej sprosťáku, zalez do vyhřezlý díry,“ ozvala se Sabina uraženě slovníkem pravého plasťáka. „Dybych kývla, lízal bys mi haksny. Seš celej vodvařenej, že my dvě sme mimo tvoji ligu.“

„Mejdrová,“ připomenul se Robert studeně, „náš klub netrpí takový jazyk. Obě dvě jste stále ve zkušební době.“

Sabina si nervózně skousla rudě nalíčené rty.

„Vránová,“ Lukáš se obrátil ve stejném stylu na Vránu, aby parodoval (ne moc úspěšně) Roberta Nozara, „jsem si jistej, že nelituješ, žes svý upjatý přítelkyně nenásledovala mezi snoby.“

„Jsou to vykramovaný slepice,“ souhlasila Vrána a zapálila si další cigaretu.

„Neměla bys tolik kouřit, Eliško,“ napomenula ji Amálie. „A nemluv tak. Víš, že to tvoje máma nesnáší. Elita není tak špatná, jak si myslíš.“

Tohle vyjádření znělo Jurajovi dost podivně. Už vydedukoval, že Vrána je vlastním jménem Eliška Vránová a také to, že ty tři se zřejmě znají. Překvapilo ho, že Amálie zní rozpačitě a takřka omluvně.

„Ty si fakt pipka,“ zamračila se Vrána. „Vypadni z tý pochybný vorganizace, než bude pozdě. Jestli mé máti vadí, že kouřím, pak tvojí by určitě vadily jiný věci.“

„Jo, Amálko,“ přidal se Koš, „je veřejný tajemství, voč jim jde, dyž vás vezmou do zkušební doby. Vrať se k nám.“

„Ano, vrať se,“ ušklíbla se Sabina. „Když tě zve kluk, co vybírá popelnice, proč bys váhala.“

„Tebe nikdo nezval, ty káčo,“ opáčil Koš mírně. „Heleďte, vy dvě, ani tady Trojákovi se do Elity nehrnou. Tenhle druh lidí ví víc než my.“

My jsme stejný druh lidí jako vy, pomyslel si Juraj napůl uraženě, napůl pobaveně. Mne nikdo nepozval a vaše školní bohyně Trojáková má jednoduše názorově blíž k vám než k nóbl školním klubům.

„Bude se ti u nás líbit, ehm, Trojáku,“ lákala ho Sabina. Nešlo jí přes pysky jeho příjmení. Ve svých původních kruzích by takové oslovení měla za urážlivé, zatímco Elita považovala křestní jména za příliš laciná.

Z mnoha dobrých důvodů Juraj nemohl její pozvání přijmout. Za prvé, jeho matka by to považovala za krok správným směrem, čili nepřijatelné. Za druhé, Světlana by se mu vysmála, čili nesnesitelné. Za třetí, sdílel s Lukášem společnou ložnici, čili nemyslitelné.

Co teď?

Pokaždé, když nevěděl kudy kam, vtělil se (jak to dělal i otec) do Tomáše Kocoura. Jeho verze Evženovy postavy byla mladší a měla v sobě stopy Světlaniny prosluněné přítomnosti.

„Slečno Mejdrová,“ řekl k Sabině s úsměvem šarmantního svůdce, „podle mého názoru se holým příjmením oslovují nabubřelí tupci. Máme-li být přátelé, říkej mi Zahradníku. A pokud jde o nabídku pana Nozara,“ dodal vznešeně, „nemám zájem být členem klubu, který si hraje na elitu. My,“ ukázal rozmáchle k logu na lemu své košile, „kteří známe své místo ve společnosti, na dětské napodobování nemáme čas.“

Sám se pak vyděsil, co to plácá, takže podal Robertovi ruku - což bylo gesto, které bylo mezi plasťáky tabu - a aby mu osladil ty nabubřelé tupce, pronesl: „Děkuji za nabídku, ale nechci.“

Robert mu s vážným výrazem rozloučení opětoval a kupodivu se nezdál uražený.

„Málokdy nabízíme členství víc než jednou, Trojáku,“ řekl - zřejmě nehodlal na oslovení slevit, „ovšem výjimka potvrzuje pravidlo. Když budeš mít čas, Mejdrová a Tabarová se ti rády budou věnovat.“

To byl dvojsmysl? uvažoval Juraj, když viděl, že obě dívky horlivě kývají. Znovu si vzpomněl na otcovo hnízdečko lásky a zamračil se.

„Nehodlám se opakovat,“ řekl studeně, „ale nemám zájem.“

Nebo naopak máš, slyšel v duchu mluvit Světlanu, jako zlomyslnou strážkyni svého svědomí, ale víš, že by ses musel stydět.

Footnotes

Jste jako měsíc, který žárlí, že na něho svítí slunce

Z pitevny lékařské fakulty se vyhrnulo hejno studentů v bílých pláštích, doprovázené několika asistenty. Někteří studenti byli bledí, omámení zápachem mrtvých a trochu zaražení. Jiní hlasitě vtipkovali, aby dali najevo, že se jich pochmurná podívaná netýká. Většina z nich se nápadně držela u zlatovlasé krásky, která se přirozeně vyskytovala ve středu jejich hloučku.

„Nesměj se tak pitomě,“ řekla najednou, když jeden bledý mladík řekl vtip a vybuchl v bujarý, trochu křečovitý smích, „lezeš mi na nervy.“

„Och, promiňte, Vaše Veličenstvo,“ řekl medik dotčeně.

„Světlana má pravdu. Chechtáte se jako banda blbců. Mějte trochu úcty,“ ozvalo se několik dívek.

„Je zbytečné mít úctu k mrtvým,“ poznamenala Světlana, „je to jen maso a kosti. Vadí mi, že ty jeho vtipy nemají hlavu, ani patu.“

„Řekl jsem jen, že kdyby plasťáci tušili, kolik máme mrtvých na VIUR, nevystrčili by hlavu z domu,“ bránil se medik.

Světlana se k němu otočila a líbezně se usmála, modré nebeské oči prozářené něhou. „Tolik pozorování, které ti slouží ke cti. Určitě ses podíval na statistiky, aby věděl, jestli jde o trend.“

„Ještě jsem neměl čas.“

„Tak já ti prozradím sladké tajemství, frajere. Mrtvých na VIUR každý měsíc přibývá. Víš, co to znamená?“

„Že bude míň plasťáků?“

Světlana zavrtěla zklamaně hlavou.

„Vskutku, vskutku. Škoda, že jsi nevěnoval víc pozornosti mikrobiologii,“ řekla mírně, ale dál nic nerozváděla. Při vědomí, že zdejší královnu neuspokojil, medik se zoufale ohradil. „Na co si hraješ? Když tě poslouchám, myslel bych, že jsi tady profesor a já propadl u zkoušky.“

Světlana ho pohladila po tváři a povzdychla si: „L’éducation ne remplace pas un esprit intelligent!“

Pár z těch, kteří rozuměli, se poslušně zachechtalo, včetně univerzitních asistentů.

„Ta její hatmatilka je otravná,“ zamumlal medik. „Co povídala?“

„Educatio non subrogatur ad mentem callidam,“ ozval se za ním dunivý hlas. Všichni se otočili a uviděli staršího muže, který za nimi vyšel z pitevny. „Nemusím vám snad, mladíku, víc napovídat.“

„Vzdělání není náhradou bystré mysli?“ optal se medik zaraženě. „Pane profesore, co tím chtěla říct?“

„Asi tolik, že když přivedete osla do školy, pořád zůstane oslem,“ odpověděl profesor a zahrozil Světlaně prstem. „Prosím, slečno Trojáková, neplýtvejte tady svým ostrovtipem.“

„Pročpak ne, pane profesore?“ optala se Světlana nevinně.

„Protože házíte perly sviním,“ zabublal profesor smíchy, přátelsky ji poplácal a odešel, doprovázený svými asistenty, ve výtečné náladě.

„Tos udělala schválně!“ obořil se dotčený medik na Světlanu. „Ponížilas mne, abys měla u něho očko.“

Zlatovláska se k němu otočila čelem.

„Měl bys mi být vděčný,“ řekla. „Celou dobu naznačoval, že se blíží další epidemie a vy jste mlčeli jako zařezaní. Bolestně jste ho zklamali, drahouška našeho.“

„Tak jsi mu to měla říct ty. Tebe zbožňuje.“

„Ty jsi ale trouba,“ okřikla medika jedna studentka. „Světlana má tuhle informaci z první ruky. Pomáhá na záchytné stanici.“

„Naše slečna dokonalá,“ zamumlal medik. „Co ještě nestihne!“

Světlana mu věnovala další úsměv: „Připomínáš mi mého bratra,“ podotkla.

„A to jako jak?“

„Jste oba jako měsíc, který žárlí, že na něho svítí slunce,“ řekla beze stopy falešné skromnosti, protože byla tím sluncem - pak přívětivě dodala: „Situace se začíná vymykat z ruky. Mezi vážnými případy jsou i bronzáci. Pokud mají vaši příbuzní možnost se nechat přeočkovat, ať se přeočkují. Nikdo neví, zda jim to pomůže, protože VIUR zmutoval nečekaným směrem a vakcína na další období se počítala pro jiné virové kmeny.“

„Cože?“

I když to byli studenti medicíny a jako takoví ne nejbystřejší, rychle pochopili, co se Světlana snaží naznačit.

„Počkej, znamená to, že…?“

„Přesně tak. Proto se tvůj vtip moc nepovedl, frajere. Jestliže najedeme na nejhorší scénář, nebudou to jen plasťáci, kdo se neodváží vystrčit nos z domu.“

Když viděla jejich zaražené tváře, Světlana zašeptala hrůzostrašným hlasem: „Všichni umřeme!“ a zvonivě se rozesmála. Nikdo se k ní ale nepřidal.

Když se zbavila svých nohsledů, zamířila k zadním budovám, kde se nacházely biochemické laboratoře. Takový virus je rozpustilá mrška, uvažovala Světlana. Někdy se chová vychovaně a zabíjí jen ty, co chceme - jindy zabije nás.

Pokud šlo o další neřízenou epidemii, trochu přeháněla, ale ráda viděla strach ve tvářích svých nonšalantních spolužáků. Čím déle studovala medicínu, tém méně v ní nacházela uspokojení.

Lékařská fakulta poskytovala útočiště ctižádostivým hlupákům, kteří se hodlali uplatnit ve farmaceutických korporacích. Zapomněli jim ovšem říct, že korporace dávají přednost studentům biochemie a matematikům. V dnešní době systémy pokročilé inteligence a diagnostiky uměly léčit lépe než kterýkoliv člověk.

Lékařská lobby, nenasytná jako vždy, se přirozeně bránila změnám, ale každý tušil, že lékařské povolání brzy ztratí své výsadní postavení - pokud ho ovšem už neztratilo.

C’est la vie, povzdechla si v duchu, nepříliš vyděšená nevalnými vyhlídkami. Budoucnost je ve Hře, není-liž pravda?

Celý její původní plán dostal trhliny. Hra měla být útočištěm pro jejího bratra, náhrada za jeho dobrodružné sny o soubojích v klecích mano a mano. Nyní zůstali sourozenci bez domova, vystavení rozmarům Záviše Velehradského, nebezpečného blázna, který by v jiných dobách skončil na psychiatrii jako výstavní příklad pokročilé formy stihomamu.

Ta jeho směšná pravidla, jak se máme pohybovat, mumlala si. Vždycky ve skupinkách, vždycky na veřejných místech. Totéž po nás vždycky chtěl Evžen.

Někdy měla podezření, že její podvědomá snaha být neustále obklopená tlupou vrstevníků, je přímým důsledkem paranoidního světa stříbrných.

Nyní ale kráčela sama, úplně sama - a nebylo jí dobře.

Jsem snad strašpytel? okřikovala se. Počasí toho dne stálo za starou bačkoru, bylo pošmourno a historická část univerzity v ní vzbuzovala vzrušené chvění. Majestátní cihlové zdi s malými dřevěnými okny, které za jiných okolností obdivovala, se zdály jako berany lisu, který se chystá ji rozdrtit.

„Haló, haló!“ ozvalo se za ní. Byl to tichý ostýchavý hlásek, podobný myšce, když ta vystrkuje fousky z nory.

S úlevou, že v strašidelné aleji nezůstala napospas, Světlana se otočila. Prtě, napadlo ji, když viděla, kdo se k ní spěchá. Kvačil k ní pozoruhodný examplář letošního prvního ročníku, chlapík malý tak, že by ho podezřívala z dwarfismu, kdyby měl velkou hlavu a krátké nohy. Zdálo se ale, že pouze málo vyrostl.

Přes své mládí mu už řídly vlasy, zatímco na bradě měl strniště, které mu snad muselo vyrůst od rána, protože vypadal jako úzkostlivý typ, který se každý den holí.

Oblékal se do riflí a košile neurčité modravé barvy a na nohou měl kožené boty naleštěné tak, že přecházel zrak. I ty nožičky má maličké jako panenka, napadlo Světlanu, která milovala barvité lidské postavy.

Privatim se ji odvažovali oslovit jen nápadníci, kteří se domnívali, že na společenském žebříčku stojí dost vysoko, aby je neodmítla.

„Voláte na mne, pane?“ zeptala se s úžasem vznešené princezny, na kterou na ulici hvízdl žebrák.

Studenti si obvykle tykali, takže mladíka dokonale vyvedla z míry.

„Promiňte, slečno asistenko,“ řekl bezbarvým nezajímavým hlasem. Měl takové i oči, skoro jí připadalo, že za nimi chybí jakýkoliv záblesk inteligence.

Oči vraha, mrtvé oči vraha, pomyslila si Světlana nadšeně. Dobře znala literární manýru, podle které takové oči mají pouze chladnokrevní zločinci.

„Nejsem asistenka, jsem studentka jako vy, pane,“ oznámila důstojně. „Proč mne pronásledujte? Chcete mi ublížit - nebo ještě hůř?“ dodala významně, aby ho naladila na stejnou vlnu.

Tady ale padla kosa na kámen. Zíral na ni, jako by nechápal, proč by jí měl ublížit - obrat nebo ještě hůř mu byl zřejmě dokonale cizí.

Mám se snad vysvléct, aby pochopil, že s ním mají cloumat nemravné choutky? povzdechla si mrzutě. Nedostatek fantazie je horší než třídní nepřítel.

„Co chceš?“ zeptala se otráveně.

„Hledám chemické laboratoře,“ řekl trochu živěji. „Tady!“

Ukázal ji nějaký leták, ne nepodobný těm, které často rozdávali vrátní.

Životní změna

Sotva si přečetla první řádek a pod ním uviděla obří potahovou tabletu, ztratila zájem. „Příteli,“ doporučila mu klidně, „drogy dneska prodávají na každém rohu. Nemusíš experimentovat s neověřenou recepturou, kterou namíchal nějaký trouba. Zejména, pokud chceš vyrůst.“

Netečně se na ni zadíval: „Proč bych měl chtít vyrůst?“

Trochu zaskočená (ale také nadšená, že ji zaskočil), opáčila se stejně mrtvým výrazem: „A proč bys neměl chtít?“

Nesouhlasně si ji změřil: „Vysocí lidé spotřebují více zdrojů.“

Ekologický fanatik? Málem radostí zatleskala. Koho by napadlo, že budu mít takové štěstí, že narazím na jednoho z těch šílenců, co se dobrovolně zmrzačí, jen aby nevyrostli.

„Máme stejnou cestu, můžeme jít spolu,“ navrhla rozzářeně. „Máme asi patnáct minut k dobru. Během té doby mi musíš o sobě všechno povyprávět. Jak se jmenuješ?“

„Alois Kuňkal,“ odpověděl poslušně, užaslý, že někdo má o jeho osobu zájem.

„Aloisi, vydržela bych tě poslouchat celé hodiny,“ pověděla pak, když dorazili k cíli své cesty. Kdyby si vedla hodnocení svých podivínů, Alois by získal osm hvězd z deseti. Na devátou a desátou neměl nárok, protože mu chyběla touha se o své bláznovství podělit. Světlana dávala přednost výstředním a hlasitým typům.

Ale i tak!

Při pohledu na své nadprůměrně vysoké rodiče, drahý Alois dospěl k přesvědčení, že planeta zahyne, jestliže on bude růst jako oni. Samostudiem a následnou kombinací mechanických, chemických prostředků a dietou se mu podařilo omezit postavu na sto šedesát centimetrů.

Jako středověký cirkusák se zavíral do truhly, omezoval příjem vitamínů, experimentoval s růstovými inhibitory - chyběla mu jen kapka zanícení, aby vyvolal další zelenou revoluci a strhl masy na své náboženství.

„Takže jsi prvního svého druhu,“ podotkla pochvalně.

„Druhu?“

„Homo Sapiens Nanum, člověk rozumný zakrslý,“ nadhodila lehce. „Velice ráda bych tě vyšetřila. Jak ses vůbec dostal na univerzitu?“

Bedlivě ho pozorovala. Jeho životospráva mu zjevně poškodila i mozek, soudě podle chování, které by někdo méně uznalý označil za dlouhé vedení.

„Bylo to těžké,“ přiznal. „Musel jsem se hodně učit. Nakonec mne přijali na fakultu humanitních věd.“

Kam jinam? napadlo ji.

„Učíš se hodně nazpaměť, že?“

„Učím se deset hodin denně. Spát chodím ve dvanáct.“

Vůle jako řemen, pochválila ho Světlana, pro kterou i půl hodiny byla muka.

„Rozumíš tomu, co se učíš?“ zeptala se sladce. „Co jsi včera studoval?“

Věnoval ji svůj nejlepší prázdný pohled.

„Inkvizice, (zastarale) též inkvisice,“ spustil jednotvárným bezbarvým hlasem, „nazývána často také Svatá inkvizice, byla právní instituce katolické církve či španělských a portugalských panovníků, která se měla vypořádávat s herezí (kacířstvím). Termín inkvizice označuje také samotné vyšetřování v otázkách víry a mravů, které vykonávala příslušná církevní autorita, tj. biskup nebo osoba jím k vyšetřování pověřená (tj. inkvizitor). Později bylo vyšetřování prováděno i jednotlivými inkvizičními institucemi…“

„Děkuji, stačí,“ přerušila ho. „To bylo poutavé. Souhlasíš s ustanovením inkvizice? Nebo se domníváš, že zde katolické církev šlápla vedle?“

Další prázdný pohled.

„Starořímské pojetí heretika,“ citoval, „jakožto kriminálníka, pak podpořil i vlivný středověký myslitel Tomáš Akvinský, když srovnával kacíře s vrahy…“

(Zdroj: Inkvizice[#1])

„Perfektní,“ pochválila ho. „Moc pěkně to Tomáš zdůvodnil. Neprotiřečí si ale Akvinský, když zároveň tvrdí, že kdo je dokonalý v lásce, je dokonalý v duchovním životě?

(Zdroj: Tomáš Akvinský - Citáty[#2])

Taková mentální ekvilibristika byla ale nad Kuňkalovy síly.

„Jsi divná,“ usoudil.

Naštěstí pro něj (ne ale pro Světlanu, která se ho nemohla nabažit) došli ke dveřím laboratoře, která měla číslo napsané na jeho letáku.

„Už můžeš jít,“ řekl Kuňka netrpělivě, jako by splnila úlohu, kterou jí určil a dále ji nepotřeboval.

Jak taktní, pomyslela si a otevřela dveře od laboratoře. „Shodou okolností, milý Aloisi,“ řekla pak, „jsem také v místě určení. Zdravíčko, Gabrielo! Zdravíčko, Jakube! Svatá dobroto! Co to tady provozujete za pelech neřesti?“

Footnotes

[#1]

https://cs.wikipedia.org/wiki/Inkvizice

[#2]

https://citaty.net/autori/tomas-akvinsky/

Musím je bít!

„Na obrázku vidíte souvislý graf G. Vytáhněte barevně některý z jeho podgrafů, který tvoří jeho kostru.“

Uprostřed laboratoře, u prvního stolu v řadě před velkou bílou tabulí, pokreslenou matematickými vzorci, se třásli dva studenti a jedna studentka. Měli před sebou papír, na který nesoustředěně psali.

PRÁSK! PRÁSK!

Nesoustředěně proto, že každý měl kalhoty na půl žerdi. Na jejich holé půlky dopadala s úpornou pravidelností rákoska.

Světlana, která na univerzitě zažila kdeco, nebyla ani tak pohoršená pohledem na opálené zadky, jako osobou, která výprask prováděla.

Za snaživými studenty - jeden byl slovutný Jakub Lízal, místopředseda studentské rady - stála Gabriela, půvabná démonka v bílém plášti. Nevzrušeným pevným hlasem kladla matematické otázky a důsledně práskala rákoskou.

Ve chvíli, kdy na moment ustal bolestný nářek, Světlana se zeptala: „Proč je biješ?“

„Á, tady jsi! Čekala jsem tě dřív.“

Gabriela měla ve tváři slušivý ruměnec. Zdálo se, že tenhle tělocvik provozuje delší dobu.

„Musím je bít,“ vysvětlila. „Zjistila jsem, že je to bezpečnější než jed nebo elektrošoky. Stopy brzy zmizí a můžeme postup opakovat.“

„Chápu,“ řekla Světlana. Sice nic nechápala, ale celé představení se jí zamlouvalo.

„Ahoj, Jakube,“ pozdravila místopředsedu studentské rady, kterého neměla ani trochu v lásce. „Jak se daří, chlape? Těší mne, že tě poznávám i z druhé stránky.“

Jakub Lízal k ní otočil uslzené rybí oči.

„Zdravíčko, Trojáková, já… Au!“

PRÁSK!

„Kolikrát ti mám připomínat, že se nesmíš nechat rušit.“

Svižnost, s jakou Gabriela mávala rákoskou, se na ni nepodobala. Zato nápadně připomínala její Herní druhé já.

Má to někdo štěstí! pomyslela si Světlana závistivě. Ty dvě se skvěle doplňují. Pokud Gabriela někdy něco potřebovala, tak trochu barvy do tváří - a notnou dávku zlomyslné krutosti.

Světlana vždycky měla dojem, že netečná povaha Gabriele vůbec nesluší. Jako by příroda spletla duši, kterou chtěla dát tělu vášnivé jižanské krásky.

Kdežto já, pomyslela si trpce, jsem skončila s unylou Kopretinou. Čím mne ta obohatí?

Pak si vzpomněla, že vedle ní stojí Alois Kuňkal, u kterého rozhodně nepředpokládala pochopení pro výstřednosti jakéhokoliv druhu. Možná už plánuje útěk, napadlo ji, když se ohlédla.

Ale její společník neměl na scénu před sebou žádný názor. Jak mu byla lhostejná existence inkvizice či Tomáš Akvinský, o nichž se naučil příslušné odstavce, tak mu byla lhostejná i chemické laboratoř, která se změnila v rozvernou mučírnu.

Nevěnoval pozornost ani holým zadnicím, ať už ženským nebo mužským, pouze upíral mrtvé oči na Gabrielu.

„Ty jsi Márová?“ zeptal se.

„To jsem já,“ odpověděla Gabriela, aniž by se ohlédla. „Kdo tě doporučil?“

„Můj spolužák.“

„Který?“

„Nevzpomínám si.“

„Není to Kuňkal?“ vykřikl náhle student, který ležel stál napravo od Jakuba a který nadělal nejmenší rámus. Měl růžové kulaté tváře a když dostal ránu, uvážlivě sykal. „Já ho sem poslal. Ten louda určitě zapomněl mé jméno. Chodil jsem s ním na střední. Je trochu pomalý, ale spolehlivý.“

„Ví, oč jde?“

„To si nejsem jistý. U něj je těžké rozeznat, kolik pobere.“

„Prý můžu do jiného světa, do jiného těla,“ promluvil Alois.

Jiný svět? Jiné tělo? Pozornost nerozptýlená bolestivými podněty? Aha, takže trénují, aby se dostali do Hry, pochopila Světlana zklamaně.

„Jaká je oficiální verze téhle šaškárny?“ zeptala se proto otráveně. Orgie a la de Sade se nekonají.

„Jde o školou schválené zadání,“ zasténal Jakub a natíral si zadek mastí. „Konečně konečný konec!“ oddechl si. „Paní ředitelka Krajcarová dělá vedoucí projektu.“

„Hledáme nové pokusné králíky,“ dodala Gabriela. „Zatím máme dva, když nebudu počítat Jakuba. Ty budeš třetí,“ otočila se na Aloise. „Musíš podepsat mlčenlivost a za odměnu dostaneš dva kredity jako bonus. Chceš?“

„Jiný svět? Jiné tělo?“ opakoval Alois. Ať už mu jeho spolužák navykládal cokoliv, něco málo ho zaujalo.

Jestliže chce jiné tělo, napadlo Světlanu, pak možná není spokojený s tím, jak se dobrovolně zmrzačil.

Sledovala, co se bude dít dál. Tři pokusní králíci si vytáhli klávesnice do výšky pasu - z pochopitelných důvodů nepříliš ochotní se posadit - a zaznamenávali výsledky svých testů. Jediná dívka mezi nimi, když si usušila slzy a setřela rozmazané nalíčení, odešla uvařit kávu a čaj.

Jakub Lízal, který se snažil chovat důstojně, jak se na slušelo na jeho postavení a jak mu dovolil zarudlý zadek, přednášel Aloisovi o údajném smyslu experimentu, hlas ztlumený do tajemného šepotu. Slovo Hra nepadlo ani jednou.

Mezitím Světlana vysvětlila Gabriele situaci Mechových.

„Musím pro ně připravit odvykací program,“ vysvětlila. „Vzkaž prosím našemu hlavnímu šílenci, aby nerozdával stříbrné karty plasťáckým rodinám. Čeká je pekelný měsíc. A pochybuji, že vydrží. Nebo že vydržím já,“ dodala poctivě. „Budou zatraceně podráždění.“

„Počkej!“

Gabriela si vyhrnula rukáv na levé ruce a nabídla ji Světlaně, která se chystala založit krevní odběry rodiny Mechových. „Co kdybys tam přihodila i mou krev? Jako referenční vzorek.“

„Dobrý nápad!“

Protože strávila rok u Trojáků, kde se dbalo na zdravou nepančovanou výživu, Gabriela si svou malou odvykací krizí už prošla. Jenomže zatímco ona byla navyklá trpět tiše a dobře, Světlana tušila, že Lukáš Mechový nebude mít sklony k stoicismu.

Jestlipak se bude Lukáš řídit mou radou? zahihňala se v duchu. A můj milovaný bratříček je s ním na pokoji! Kluci do toho! Hanbaté obrázky vám udělají moc dobře!

Když se s jehlou přiblížila ke snědé paži, zarazila se.

Lépe než Juraj, i ona uměla rozeznávat rozdíly v pokožce plasťáků, bronzáků a stříbrných. A byť byla pravda, že se Gabriele díky roku u Trojákových pleť spravila na přijatelnou úroveň, stále trpěla na řadu problémů.

Nyní ale její pleť začínala nabírat nezpochybnitelnou kvalitu pravého stříbrného.

Nebo také něčeho umělého, napadlo Světlanu. Když položila svou paži hned vedle, nezaujatě musela uznat, že ani jedna ruka nevypadá jako živá. Obě mohly patřit přerostlým panenkám.

„Lýdie mi dala bioaktivní krém,“ vysvětlila Gabriela pyšně, byť s jemným ostnem v hlase.

Chce mi snad vyčítat, že já se s ní nikdy nepodělila?

Aby odvedla pozornost od svého pocitu viny, Světlana přemýšlivě nadhodila: „Bioaktivní krém se objevil docela nedávno. Supertonické nápoje jakbysmet. A spousta dalších skvělých vynálezů také.“

Gabriela pochopila, kam kamarádka míří.

„Jako například NT-vysílač?“

„Jako například NT-vysílač,“ potvrdila Světlana. „Ale i tak nikdy neuvěřím Šupákovým teoriím, že za víš-čím stojí mimozemšťané.“

O Hře se neodvažovala mluvit nahlas. Internet byl sice plný divokých spekulací, ale Hráči samotní brali informační embargo vážně. Záviš a jeho malá víla dávno přestali debatu ve veřejném prostoru sledovat. Roubík nasazený Hráčům a bezuzdná svoboda slova pro nevědomé přinesly ovoce: šum přehlušil signál.

„Co chceš?“

Zatímco se tlumeně bavily a do zkumavky stékala rudá krev, přistoupil k nim Alois, který držel v ruce přihlášku do Gabrielina „školního projektu“ a mlčky na ně zíral.

„Jiné tělo,“ řekl.

„Prosím?“

„Nesmíš se na něj zlobit,“ zasáhla Světlana a stručně objasnila, jak se Alois zminiaturizoval do současné podoby.

„Tady Alois se dokonale omezil, jak po tělesné, tak po duševní stránce,“ uzavřela Světlana laskavě. „Za normálních okolností bych nechápala, jak se mohl dostat na univerzitu - ale po každodenním styku s nadějemi medicíny si troufám tvrdit, že on patří k těm nadanějším.“

„Jak snášíš bolest?“ zeptala se Gabriela přímo.

„Bolest?“

Protože domluva s ním byla na dlouhé lokte, Gabriela Aloise švihla rákoskou; malý student si netečně třel ramena pod košilí, jako by ho štípl komár. „Proč jsi to udělala?“ zeptal se.

„Aha,“ poznamenala Gabriela trochu zklamaně.

„Budeš muset zvolit individuální přístup,“ zachichotala se Světlana. „I kdybys ho ubila k smrti, tenhle diskrétní matematiku nepobere. Co to vůbec má být?“ ukázala na bílou tabuli popsanou vzorci. „Černodušný nám dával otázky ze základní školy. Ti tví pokusní králíci nepotřebují znát teorii grafu, aby u něj prošli.“

„Odkdy ty poznáš diskrétní matematiku?“

„Mám všestranné zájmy,“ opáčila Světlana uraženě. Ve skutečnosti měla povědomí pouze o statistice, kterou vyžadovali profesoři pro výzkum. Pak přiznala: „Včera jsem Lukášovi koukala přes rameno, když se šprtal. Má přítomnost v něm vzbuzuje strach a chvění. Vždycky jsem si přála studovat projevy mladické plachosti.“

Gabriela se ušklíbla.

„Bolest a touha se bolesti vyhnout má celou řadu užitečných aplikací,“ vysvětlila raději. „Zavedením systému trestů jsem dokázala Jakuba motivovat k výkonům, o kterých se domníval, že jich není schopný.“

Jakub Lízal, který stál opodál, vypadal, že se při těch slovech rozpláče. Právě přicházela studentka s tácem, na kterém se kouřilo z několika šálků čaje.

„Kdo si dá?“ zeptala se úslužně a vrhla žárlivý pohled na Světlanu. „Zelený jako obvykle, Gabrielo?“

„Děkuji, Aničko.“

Světlana si všimla, že Gabriela se zde těší bezvýhradné úctě. Stačilo málo, aby se změnila, pomyslela si. Náš vztah se také změnil. Dřív ke mně vzhlížela.

Gabriela ukázala na Aloise Kuňkala: „Pokusný králík, kterého nedokážu stimulovat, se mi nehodí do krámu.“

„Třeba bychom ho dokázali stimulovat jinak,“ nadhodila Světlana a otočila se k Aloisovi. „Co by sis přál? Jiné tělo, že ano?“

„Ano. Jiný svět, jiné tělo.“

„Vzala by sis ho na starost?“ navrhla Gabriela, kterou Aloisova žádost nenadchla. „Co se děje, Aničko?“

„Cukr? Citrón?“ přitočila se úslužně Anička a nabádavě zašeptala. „To není dobrý nápad.“

„Proč ne?“ Gabriela nebyla zvyklá se vypořádat se žárlivostí nohsledů.

„Protože ona k nám nepatří. Není prvák.“

„Jakub také není prvák.“

„Ale on…“ Protože ji nic nenapadlo, Anička se rozpačitě zavrtěla. „Nevypadá, že by se chtěla zúčastnit procedury,“ vyhrkla. „My jsme jiní.“

Jiní? Cítí se nadřazeně, protože dostala rákoskou na holou?

„Bojíš se, že si nenechám naplácat na zadek?“ zasmála se Světlana. „Nejsem žádná stydlivá květinka. Možná bych mohla rozšířit tvé obzory, miláčku.“

Svůdně si olízla rty. Jestliže u Trojáků muži milovali postavu Tomáše Kocoura, ona pracovala na svůdné femme fatale.

„Attendere! Dávejte pozor!“ napomenula je netrpělivě Gabriela. „Velehradský chtěl, abych tě do projektu zasvětila. Má dojem, že jsi příliš roztěkaná.“

Tušé! Roztěkaná je mé druhé jméno, pomyslela si Světlana nakvašeně.

„Bastard!“ utrousila. „Neměl by se Šupák raději starat, jak nabít paměťové datadisky?“

„Pšt!

„Já vím, já vím,“ ztišila Světlana nápadně hlas. „Pracujeme v utajení. Čím bych měla podle něj přispět společné věci?“

„Scházejí nám pokusní králíci. Velehradský navrhl, že bys mohla nějaké přilákat. Na naše letáky nikdo neodpovídá.“

„Nedivím se! Sama jsem myslela, že jde o reklamu na doupě narkomanů.“

„Ty bys určitě navrhla lepší,“ ozvala se nepřátelsky Anička.

„Ani náhodou. Víš ty ale, miláčku, kdo já jsem?“ optala se Světlana. „Ne? Být prvák tě neomlouvá. Měla sis nastudovat, kdo je VIP ve zdejších kalných vodách.“

„Jaká VIP? Podle mne jsi namyšlená pipka,“ odsekla nejistě Anička. „Že ano, Gabrielo?“

„Ano, namyšlená pipka,“ souhlasila Gabriela ochotně.

„Ale no tak!“ zaprotestovala Světlana. „Nevěděla jsem, že máš smysl pro humor.“

Gabriela na ni upřela vážné černé oči.

„Jaký humor?“ zeptala se. Než ale Anička stačila zářit nadšením, že ji její autorita podpořila, dodala, „Aničko, pamatuj si, že tady Světlana je školní bohyně. Stačí, když kývne a pohrnou se k nám davy. Tak co, vezmeš si Kuňkala na starost?“ obrátila se na neochotnou přítelkyni. „Vypadá, že by upotřebil lékařský dozor. Zachraňování kriplů máš v popisu práce.“

Se vzdychnutím člověka, který nese veškerou tíhu světa, Světlana kývla.

„Neříkejme jim kriplové, říkejme jim potřební,“ podotkla. „Tak co, Aloisi, svěříš se do mé láskyplné náruče? Jiní by za takovou příležitost vraždili.“

Netečný Alois ale odmítl posly, byť přinášeli dary, a ostražitě se zeptal: „Jiný svět? Jiné tělo?“

„Cokoliv! Cokoliv! Dej mi hezky ručičku a malá včelička tě bodne.“

Footnotes

Kým ses stal?

Když skončily s prací v laboratoři, Gabriela i Světlana zjistily, že neodcházejí samy, ale ve společnosti Aničky a Aloise; ti na ně trpělivě čekali, zatímco zbytek se vypařil. Alois trávil zbylý čas hleděním do skript a Anička oddaně a úmorně nabízela občerstvení každých třicet minut. A pokud zrovna nevařila čaj, hlasitě telefonovala, takže svět kolem brzy znal všechny její známé a jejich potíže.

Pak se ke skupině přidal Juraj. Anička zmlkla a po očku si ho prohlížela. Nejenom proto, že se jí zamlouval, ale také proto, že ho doprovázel Lukáš Mechový a jeho korzáři. Univerzitní revolucionáři byli hlasitá banda a nikoho nepustili ke slovu.

Naštěstí se objevila Lýdie, která svou stříbrnou známkou dokázala umlčet i největší povyk.

„Dobrý den,“ zahučeli revolucionáři neochotně.

„Dobrý den,“ odpověděla Lýdie a přistoupila k Lukášovi. „Ty jsi Medardův starší syn, že ano?“

„Ano, prosím,“ odpověděl Lukáš, náhle mlčenlivý jako ryba.

„Pozdravuj ho.“

„Ano, prosím.“

„Ráda jsem tě poznala.“

Když pochopila, že vyhublý korzár nehodlá zapříst společenskou konverzaci, Lýdie se obrátila se na Gabrielu, kterou důvěrně chytila pod paží.

Jak vrtkavé a přelétavé je ženské srdce, povzdechla si Světlana.

Snesla by, že si Gabriela myslí na Juraje - své dvojče nepovažovala za konkurenci - ale nyní si našla i novou nejlepší přítelkyni. Navíc zrzavou!

Světlana jako sečtělá žena považovala blond barvu vlasů za fádní a tak trochu ordinérní. Hledala proto, na kom by se zahojila.

Á, tady mám svého krasavce!

Po srážce s Lýdií, Lukáš šoupal nohama a červenal se.

„Páni, to byla drsné,“ zašeptala mu škodolibě do ucha. „Myslela jsem, že ji pověsíš na nejbližší větvi. Krajcarová je prokletý stříbronos! Proč jsi ji nechal žít?“

„Všechno má svůj čas,“ zabručel rozpačitě Lukáš. „Navíc je to tátova známá.“

„A kus,“ přidal se Koš, který zálibně sledoval Lýdiiny křivky. „Má pěkný haksny.“

„Revoluce se musí utopit v krvi,“ nabádala je Světlana - ale protože ti dva nereagovali, rozhodla se hledat další oběť. Její bratr vypadal zachmuřeně a nesvůj.

„Tak co, Žalude,“ poplácala ho po rameni. „Jak jde život na strojní fakultě? Vidím, že sis konečně našel přátele. Jako tvá milující sestra, in loco parentis, jsem nevýslovně šťastná.“

„Tys mi ještě scházela,“ zabručel Juraj. „Poslouchej, nádhero, cestou jsem potkal našeho tátu a měl jsem s ním delší rozhovor.“

Světlana okamžitě ztratila zájem.

„Blahopřeji,“ usekla, „že pozdravuji. A ať mi laskavě nevolá. Proč neobtěžuje tebe?“

„Neměl číslo.“

„Náš otec roku! Ty, jeho nejvěrnější syn - a on ti ani neumí zavolat. Doufám, že už ho přestaneš omlouvat.“

„Měl starosti.“

Ať už chtěla nebo ne, Juraj jí tiše povykládal o setkání v parku. Nezapomněl ani zmínit, že od Evžena dostal klíče od bytu. Jejich vztah se vždy zakládal na jednostranné důvěře. Juraj před ní málokdy měl tajemství, zatímco Světlana se málokdy namáhala se svěřovat.

„Náš tatík,“ prohlásila Světlana, když pochopila, že se od ní čeká zhodnocení, „žije v pokřiveném světě. Jestli doufáš, že tě uklidním, tak jsi vedle. Ale teď si nemusíš dělat starosti. Dokud je Evžen neotřesitelně populární, nic mu nehrozí. Studio začne vymýšlet psí kusy, až Kočky v růžích začnou ztrácet na sledovanosti. Tomu ale nevinný jinoch jako ty nemůže rozumět,“ pohladila ho láskyplně po tváři.

„A co s bytem?“ zašeptal a nenápadně se ohlédl po Lukášovi. „Můžeme se tam oba odstěhovat.“

Se zhrozeným výkřikem se chytila za srdce.

„Zdědils rodinné hnízdečko lásky a vlastní sestru chceš jako první oběť? I ty krvesmilný chlípníku!“

„Co blázníš?“

„Ty blázníš! Nemůžeme od Mechových odejít,“ napomenula ho Světlana. „Zapomněls na učení svého nového idolu?“

„Koho?“

Právě procházeli univerzitní branou. U zdi, čerstvě počmárané novou dávkou šibenic a kosočtverců - nejen Lukášovi korzáři se činili - postával vysoký šedivý muž s nepřístupným výrazem. Opozdilí studenti Záviše obcházeli obloukem jako vzteklého psa, kterého někdo zapomněl odvázat od sloupu.

„Jeho,“ kývla Světlana bradou. „Náš paranoidní Šupák už věrně čeká. Zkus mu navrhnout, že se oddělíš od smečky a on ti vysvětlí, proč to není nápad hodný tvého génia. Navíc, já jsem u Mechových spokojená. Že, Lukáši? Haló! Miluješ mne, Lukáši? Nechceš, abych tě opustila, že ne?“

„Zalez, Trojáková!“

„Náš vztah se zlepšuje každou minutou,“ zahihňala se a tiše dodala. „Divadlo začíná! Sleduj!“

Jako vždy, aby dali najevo svou náklonnost, Lýdie se Závišem se pozdravili, neochotně se objali a velice obřadně se políbili.

„Ta strhující vášeň! Burácející plamen lásky!“

„Nech je být,“ zabručel Juraj. „Byla bys raději, kdyby ji zmermomocnil tady na lavičce?“

„Byla,“ přiznala Světlana a vykročila dopředu. „Chcete, vy dva, ukázat, jak se ocucávat věrohodně?“

„S radostí.“

Na rozdíl od Lukáše nebo Juraje, které její vyzývavé chování přivádělo do rozpaků, Záviš pouze natáhl ruce s jasným gestem: „Tady mne máš. Pouč mne.“

Že jsem nedržela zobák! Zapomněla jsem, že Šupák nezná stud.

Světlana se zarazila a prohlásila: „Ani náhodou. Lýdie by mi nikdy neodpustila.“

Rusovláska s viditelnou úlevou odstoupila stranou.

„Žádné obavy,“ ujistila. „Nejsem ani za mák žárlivá. Posluž si.“

„Páni!“

Mám se líbat na veřejnosti se Šupákem? Jak šokující!

Pokud něco nesnesla, pak pomyšlení, že by nad ní někdo měl navrch. Zrudnout rozpaky bylo něco, co dělaly stydlivé holky jako Kopretina. Osudová žena si vždycky poradí.

Přistoupila k Závišovi, položila mu dlaně na tvář a sklonila se k jeho rtům. Ten dotek zůstal chladný a neosobní, jako se tisknout k panákovi k výstavní skříni, zkrátka kůže na kůži. „Musíš se víc snažit, kamaráde,“ zašeptala. „Nebuď takové dřevo.“

„Je to lepší než se mnou, miláčku?“

Zvědavá Lýdie je sledovala. V zelených očích měla zájem vědce, který zkoumá zvyky cizího živočišného druhu.

„Máš se dusit žárlivostí,“ napomenula ji Světlana. Co to s těmi stříbrnými je? Copak neumí alespoň předstírat?

Protože pocházeli z herecké rodiny, Světlana i Juraj uměli věrohodně zahrát duševní rozpoložení, které se od nich očekávalo. Ne každý se ale namáhal.

Juraj se suše zasmál a zopakoval její předchozí slova: „Ta strhující vášeň! Burácející plamen lásky!“

„Ještě jsem neskončila,“ odsekla. K její úlevě se ne každý k jejímu představení stavěl lhostejně. Anička se otáčela na místě, jako by sháněla svědky pro své pohoršení. Lukáš a jeho korzáři zapomněli i potahovat z cigaret, jak je zaujala.

„Hele, Vrána,“ ozval se nejistě Koš. „Nechtěla bys taky…“

„Leda bych byla mrtvá,“ odpověděla Vrána a vážně se zahleděla směrem, kde stáli Juraj s Lukášem.

Gotický chtíč, moc dobré, bratříčku, mlaskla Světlana jazykem o patro. Ani na okamžik nezapochybovala, kdo vzbudil dívčí zájem.

„Mlaskání patří k věci?“ optala se Gabriela, která se postavila z druhé strany a s hlubokým odporem sledovala, jak Světlana hladí Závišovy jizvy. „Je mi šoufl,“ přiznala.

Vzbudit v Závišově těle reakci byl nadlidský úkol. Krucinál, vím přece, že někdy má své chvilky. Hlavně když hledí na vlevo. Vzrušují ho brunety? Co na tom záleží!

Četla dost odborných studií, aby věděla, že ve chvíli, kdy s mužem začne cloumat vzrušení, přestane být vybíravý. Začichala podezřívavě nosem, ale necítila z něj charakteristickou nasládlou vůni po modré pilulce. Je snad prkno od přírody? Nebo možná…

Kousla ho pod bradu, aby vyzkoušela, jak bude reagovat na bolest. Zašeptala mu do ucha pár sprostých slovíček. Nalepila se na něho jako liána, ale účinek zůstával nepatrný. Nejhorší bylo, že Záviš se poctivě snažil spolupracovat, jako by i on se chtěl dostat povzneseného stavu tělesné rozkoše.

„Takový je vždycky?“ zeptala se tiše.

Lýdie klidně přikývla.

Pane na nebi, stříbrné manželství je terno!

Při vzpomínce na jejich první setkání a na soustředěný pohled, který věnoval Gabriele, se přímo zeptala: „Vzrušuje tě Gabriela?“

„Snad ano,“ odpověděl nejistě.

„No fuj!“ ozvala se dotčená a odstoupila dva kroky zpět.

„A co cítíš, když se ji představíš nahou?“

„Odpor.“

Gabriela se urazila, dotčená ve své ješitnosti: „Co prosím?“

„A Lýdie?“

„Soucit.“

Lýdie Záviše láskyplně pohladila. „Děkuji, miláčku. To je od tebe moc hezké.“

„Hodně netradiční,“ poznamenala Světlana a ukázala na Juraje. „A co můj drahý bratr? Co on?“

„Totéž co ty,“ ušklíbl se Záviš.

„A to je?“

„Vlažný nezájem.“

„Něco s tebou není v pořádku.“

„Nepovídej.“

„A co tohle?“

Náhle osvícená, Světlana sáhla do kabelky, aby vytáhla telefon. Rychle vyťukala příslušné heslo a otočila obrazovku jeho směrem. „A jak se ti zamlouvají tyhle krásky? Co povíš teď?“

Obrázek, který mu ukázala, ho ohromil. Pak s úlevou vydechl. „Držím se na nulových hodnotách.“

Světlana, stále na něj nalepená, věděla, že neříká úplnou pravdu, ale byla příliš šokovaná, aby záležitost komentovala. Rychle schovala telefon zpátky do kabelky, aby zachovala lékařské tajemství.

„Co jsi mu ukázala?“ zeptala se Lýdie zvědavě.

„Rajcovní skupinku baculatých holek. Musela jsem ověřit, jestli na něho nejsme moc hubené.“

Když se na ni Záviš vděčně podíval, pochopila, že ji prosí o pomoc. Oba věděli, že mu neukazovala baculaté, ani jiné holky, dokonce mu neukázala ani příslušníky lidského rodu.

Neboj se, hošánku. Paní doktorka nepoví nikomu nic o rajcovních ještěrkách.

Mít navrch bylo pro ni zadostiučinění. Velehradský dával často najevo, že ze sourozenecké dvojice si více cení Juraje - a ten mu za to zobal z ruky.

A já také toužím být užitečná. Zavděčit se Šupákovi? Můj ambiciózní cíl?

„Dobrá zpráva je,“ řekla zvesela, „že chyba není jen na jeho straně. Vy dva, hodláte rozpustit ledy?“

„Ano,“ řekli oba stříbrní tak váhavě, že měla chuť zaplakat.

Záviš, který Světlanu stále objímal, se k ní sklonil. Cítila horký dech na levém uchu.

Passionnante! pomyslela si, ale příliš se netrápila. Věděla, že má slabost pro starší muže - a pokud si odmyslela celou Velehradského osobnost, jeho jizvy a vzhled, mohl být i on pro ni atraktivní.

„Jestli nám chceš pomoct,“ zašeptal, „musíš donutit Lýdii, aby přestala brát modré pilulky. Ty víš které, že ano?“

„Cože? Počkej!“

Až do té chvíle nechával vývoj na ní. Náhle se Závišovo tuhé tělo proměnilo, přizpůsobilo se situaci a on ji políbil na měkkou kůži hrdla.

„Nač bych měl čekat?“ zašeptal smyslně.

Jednooký had se probouzí? Co se děje?

Začal se jí dotýkat tak rafinovaně, že se mu vytrhla z náruče a rychle odskočila.

Musela bych být slepá, abych si nevšimla, že to není on. Z výstavního panáka zručný Casanova v jedné minutě? Netvrdil, že svou Herní osobnost vymazal Ještěrem?

„Řekla bych,“ poznamenala k Lýdii, když se vzpamatovala, „že Záviš potřebuje delší předehru. Najednou si vedl náramně. Co třeba masáž na dobrou noc?“

Lýdie pokývala hlavou. „Víš sama, že mám problém se ho dotýkat.“

„A kdo by neměl?“ ozvala se Gabriela a významně ji objala, aby naznačila, že Lýdie snese její, nikoliv Závišův dotek.

„Já nejsem jako ty,“ bránila se Lýdie. „Jizvy mi nevadí. Já chci Záviše milovat.“

Sbohem lásko, která přicházíš spontánně, pomyslela si Světlana. Když chceš, tak musíš.

Aby využila příležitost, promluvila tónem, který si vyhrazovala pro ty, které považovala za své pacienty. „Neposunete se dál, pokud bereš hormonální přípravky pro stříbronosy.“

„Nemůžu je přestat brát,“ protestovala Lýdie. „Blázním bez nich.“

„Ach ty nepatrné vedlejší účinky!“ ušklíbla se Světlana. „Mechoví mají podobný problém, ale oni se k němu postavili čelem. Viď, Lukáši!“

„Jaký máte problém?“ zeptal se Koš zvědavě. „Hlavně si neberte půjčku od mafie. Je lepší chcípnout hlady, než mít ty svině na krku. Náš táta by mohl vyprávět.“

„My taky chcípneme hlady, safra,“ zasyčel Lukáš zuřivě. „Ani jsme si nemuseli brát půjčku. Všechno díky slečně Dokonalé.“

Světlanu mu poslala vzdušnou pusu.

„Nemůžu je přestat brát,“ trvala Lýdie na svém. „Kvůli okolnostem,“ dodala pak zlověstně. Tajuplně zašeptala: „Se Závišem se něco stalo. On by tě nikdy ne- On je od přírody chladný.“

„Všimla jsem si. Koho sis zavolal na pomoc, můj malý Záviši?“

Světlana dávala přednost přímému útoku. Když Závišovi ukázala obrázek pářících ještěrů, kladná odezva ji zaskočila, ale nepřekvapila. Nakonec on sám přiznával, že má v hlavě zvíře, kterého ho místy ovládá.

Dokonce mu přičetla k dobru, že se za animální choutky stydí a nechce je probírat na veřejnosti. Ovšem, jeho Ještěr by sotva věděl, jak si poradit s lidskou ženou.

Když jde o Ovidia a Ars amatoria, Ars amandi, je Šupák nemotorný trouba. Ale ten, kdo mne objímal, měl tolik zkušeností, že by mohl učit. Vrátilo se jeho alter ego? Takový mramorový Adonis si kývne a každá souhlasí. I moje Kopretina by si dala říct.

„Kým ses stal?“ zeptala se zvědavě.

„Kým jsem se stal?“

Záviš jí věnoval svůj nejlepší ještěří úšklebek.

„Oddaným bratrem,“ řekl klidně. „Velmi oddaným bratrem.“

Footnotes

Proč si krucinál hraješ s krokodýlem?

Potom, co bezpečně doprovodil Trojákovi k Mechovým, Záviš se vrátil domů. U voliéry se štěbetajícími ptáky se zastavil a vysypal dovnitř pytlík s krmením. Nad hlavou se mu vznášela malá víla, pohodlně usazená na divanu, v ústech kouřící čibuk a na hlavě zelený turban s blyštivým diamantem.

Zřejmě procházela orientálním obdobím a oddávala se tisícům a jedné noci. U nohou jí ležel nilský krokodýl a ona mu škádlivě otírala nožku o zubatou tlamu.

„Dnes,“ pronesla zasněně, „nás sledovaly dvě skupiny. Ostatní pochopily, že na nás si nepřijdou. Inšalláh,“ dodala zbožně.

Korporace?

„Ano, prostí náboráři. Uklidněte se, Vaše Ukvapenosti. Nikdo z nich neměl násilné choutky. Hodlají zastihnout naše ovečky o samotě a dát jim nabídku, jakou nebudou moct odmítnout.“

Záviš si netrpělivě rozepnul límeček košile. Od té doby, co odložil své šupácké oblečení, byl neustále podrážděný.

„Unavuje mne dělat těm děckám chůvu,“ přiznal se. „Proč si krucinál hraješ s krododýlem?“

Malá víla na něj šibalsky mrkla. „Koukněte na ni! Moc pěkná samice, dva metráky šupinaté krásy. Snažím se vás přivést do nálady. To, abyste netvrdil, že mi na vašem blahu nezáleží. Co se mračíte? Čeká vás sbližování se slečnou Krajcarovou, tak ať jste ve formě.“

„Ty!“

Zvedl ruce k hlavě, ale neodvážil se sundat si chytrou čelenku. Plíživá demence způsobená psychovirem se dala zabrzdit intelektuálními podněty, byť i tak chabými.

„Chabé podněty? Já? Můžete také počítat, jestli chcete,“ vpadla mu malá víla do myšlenek. „Co třeba sudoku? Mám tady solidní sbírku hlavolamů. Důstojný nápor na bednu.“

Ukázala mu přebal barevné knížky s veselými obrázky: „Píšou tady pro děti od tří let. Budu vám fandit!“

„Zklapni!“

Stoupal po schodech a všímal si, že po výměně šatníku ho sousedé zdraví ochotněji. Nemělo smysl pospíchat, protože Gabriela s Lýdií potřebovaly čas pro sebe, kdy jim nepřekážel.

V podstatě si nemůžu stěžovat, pomyslel si. Ty dvě jsou buď na univerzitě nebo dvanáct hodin ve Hře. Zbylý čas s nimi nějak vydržím.

Plný zuřivého odhodlání se zul, vstoupil do bytu a odešel do kuchyně, kde se chystal napít vody. Nad kuchyňskou linkou se objevilo nové nádobí. Jeho tři původní sklenice, které za ta léta rozeznával podle utrpěných kazů a měl s nimi důvěrný vztah, se ztratily.

Jsou fuč, pomyslel si a tupě zíral do prostoru. Moje staré sklenice jsou v tahu!

„Děje se něco?“ zeptala se Lýdie. Ta se vždy tuhle dobu sprchovala a okupovala jeho župan. Na podlaze po ní zůstávaly mokré stopy, protože ráda chodila bosa.

„Śéfe, zvyšuje se vám dramaticky tlak,“ poznamenala malá víla starostlivě. „Sedněte si a zhluboka dýchejte. Ještě není čas, abyste se složil.“

Když mne nedostala První-Spořitelní, nedostanou mne ani ty dvě, zavrčel v duchu.

„Samozřejmě, jste vzorný manžílek jedna radost,“ řekla malá víla. „Ale raději jděte dál od těch nožů.“

„Drahá, jak pokračuje tvá malá válka s Darinou?“ zeptal se raději, aby malou vílu překřičel.

„Velmi dobře,“ řekla Lýdie. „Díky Stínošlápkovi jsem doložila, že její přítomnost korporaci nejenže neprospívá, ale vysloveně škodí. Koucký mé připomínky dal do protokolu.“

„Hm.“

Záviše dál souboj korporátních princezen nezajímal.

„Dal ti Koucký nějaké tipy ohledně Hry?“

„Nejspíš ano. Nápadně se ptal, zda jsme uvažovali o pronájmu prostor v budově Herního Centra.“

„To je náhodička! Snížek mi naznačil totéž.“

„Ty jsi s tím tvorem mluvil?“ zeptala se s odporem. „Myslela jsem, že mu nechceš nechat vydělat.“

„Ty ho nemáš ráda, ale já ho miluji,“ řekl Záviš s úsměvem. „Bylo to dobře investovaných deset tisíc, věř mi. Je utrápený, že ho málo navštěvujeme.“

„Proč?“

„Zbytek zákazníků mu rozebraly korporace. Bojí se, že i Šest společníků zanikne. Důrazně mne varoval, že korporátní náboráři jdou po našich děckách.“

„Po děckách? Jakých děckách?“

Gabriela vyšla z koupelny. Kdysi dávno, když byla u Záviše první den, se ostýchavě vykrádala ze dveří, aby ho nepotkala.

Nyní si bohorovně sušila černé vlasy a za sebou nechávala oblaka páry.

Zvykla si pozoruhodně rychle, pomyslel si nespokojeně.

Na rozdíl od Světlany, on neměl dojem, že by Gabriele přítomnost druhého já prospěla. Náhle jí bylo všude plno.

„Děcka jako ty,“ opáčil. „Zavírej za sebou laskavě dveře. Příště nechám korporátní náboráře, aby tě zverbovali.“

„Zase po nás šli?“

„Už jen dvě skupiny, ty nejvytrvalejší.“

„Já bych vás neopustila.“

„Ty a loajální?“ Záviš se ušklíbl. „Kvůli Lýdii bys možná měla výčitky svědomí. Ale kvůli mé maličkosti? Sotva!“

„Opravdu ne,“ řekla Gabriela umíněně. „Lýdie, pověz mu to.“

„Už se stalo.“

„A?“

„Souhlasil,“ pokrčila Lýdie rameny. „Po svatbě tě adoptujeme.“

„Jen tak?“

Gabriela se na oba stříbrné užasle zadívala. Pro ni šlo o neuvěřitelnou událost, pro ně o obchodní dohodu. Rodina jako základ státu.

Adopce nebyla pouhým nesobeckým aktem. Společnost stříbrné aktivně odměňovala, pokud se postarali o nadějné sirotky po VIUR.*

„Opravdu mne chcete adoptovat?“ zeptala se. „I ty?“ obrátila se na Záviše.

„Od prvního okamžiku,“ ujistil ji. „Mít talentovanou dceru byl vždycky můj sen.“

„Prosím, vážně. Vím, že jsme společníci a tak dále, ale - proč bys měl chtít? Nejsi typ, který by chtěl závazky.“

„Nic jiného si nepřeji,“ řekl - ale dal si záležet, aby zněl naprosto neupřímně.

Kdybys tušila, na koho se podobáš, pomyslel si s nechutí. Svým způsobem jsi má jediná příbuzná. Ty jizvy, nad kterými ohrnuješ nos, mezi námi vytváří pouto.

„Kdy bude svatba?“ zeptala se dychtivě.

„Najednou ti nevadí, že se spojí kráska a zvíře?“

Gabriela nebyla z těch, které by neobětovaly ostatní pro vlastní zájmy.

„Já si tě brát nebudu,“ odsekla.

„Musím oficiálně představit Záviše otci,“ poznamenala Lýdie nešťastně. „Ještě nás nepozval.“

„Starý pán má výhrady proti mé okouzlující osobnosti,“ pokrčil Záviš rameny. „Na jeho vkus mám moc nepřátel.“

„Koucký stojí na naší straně. Otec nechce pochopit, že budoucnost je ve Hře.“

Lýdiin otec neměl ve Hře žádný podíl. Proto se snažil sám sebe přesvědčit, že Hra se časem vytratí - že jde jen o módní trend, který se objeví a zmizí.

Já také nespěchám poznat svého budoucího tchána, pomyslel si Záviš. Měl dobrou představu, kdo ho v sídle Krajcarových čeká a netěšil se na něj.

„Rodinné záležitosti necháme stranou,“ řekl rázně a obrátil se na Gabrielu. „Co tvůj malý výzkum?“

„Jakub se pokusil dostat do Hry a selhal,“ řekla netečně, „stejně jako ti druzí dva. Začínám si myslet, že jsme měli nehorázné štěstí.“

„Kdyby to bylo snadné, korporace by kolem Hráčů nedělaly takový humbuk,“ poznamenal Záviš. „Mluvila jsi s naší oboupohlavní kamarádkou?“

„Ano. Kurýrů podle ní víc ubývá, než aby přibývalo. Leontýna se drží nad vodou jen kvůli Šest společníkům. O zbytek Hráčů přišla.“

„Proč?“

„Přetáhly je korporace, které o služby kurýrů nemají zájem. Několik Hráčů se odmítlo do Hry vrátit. Také mi vykládala dost divoké historky…“

Tady Gabriela zaváhala. Viděla, že Záviš obešel Lýdii a nečekaně ji objal, přitom pravou rukou vklouzl za lem bílého županu, přímo na vlhké tělo.

„Jen pokračuj!“ vybídl ji. „Nás si nevšímej.“

„Ano, pokračuj,“ přidala se bledá rusovláska. „Ledy musí tát.“

Z nějakého důvodu, pomyslel si Záviš pochmurně, jsme oba raději, když naše malé tání má svědky. Nejspíš bychom ani jeden nechtěli, aby ten druhý zašel příliš daleko.

„Stačí vzpomínat na tokající krokodýly a rozvodněný Nil,“ nabádala ho malá víla a bafala ze svého čibuku. „Zbytek půjde sám od sebe.“

Z temného koutu místnosti se vynořil Stínošlápek. Z šikmých očí nad černou maskou se mu kutálely slzy. „Má ubohá paní! Kdybych jen mohl být na jejím místě.“

„To znělo dost nejapně,“ podotkla malá víla. „Obětoval bys mu své virtuální panictví - nebo cos myslel? Raději pověz, na jaké hodnoty jste se dostali.“

„Lehce nad nulou. Odeznívá šok, ale vzrušení nenastupuje.“

„Totéž tady.“

Stříbrným nevadilo, že jejich milostné výboje podrobují oba avataři analýze. Bylo pro ně pohodlnější brát celou záležitost jako lékařský experiment.

„Nepřekážím vám?“ zeptala se studeně Gabriela.

„Ne, miláčku, pokračuj ve vyprávění,“ řekla rychle Lýdie. „Potřebuji rozptýlit.“

„Já sice nejsem Světlana a nemám moc zkušeností,“ poznamenala Gabriela, „ale neměli byste dávat přednost soukromí?“

„Měšťácké předsudky,“ ušklíbl se Záviš.

Gabriela ale nebyla sečtělá a netušila, nač naráží, proto ji rychle napomenul: „Co ty divoké historky?“

„Podle Leontýny existuje sanatorium, kde se odvážejí Hráči, kterým NT-vysílače vypálily mozek. Někteří zase jednoduše zmizí a nevrátí se domů. Jejich rodiny prý dostanou slušné odškodné, ale žádné vysvětlení.“

Záviš se zamračil.

„Žádný strach,“ poznamenala malá víla. „Ve vašem případě, ó padišáhu, nemají co vypálit. Psychovirus jim ušetřil spoustu práce. I když…“

V drobné ruce držela křišťálovou kouli, ve které se míhaly cáry mlhy. Nyní se nad ni zaujatě naklonila. „Vy dva prostopášníci, nepřestávejte! Něco se děje!“

„Totéž tady,“ vykřikl Stínošlápek, který neměl kouli, ale zkoumal dlouhý zažloutlý svitek pokrytý japonským písmem. Pak zklamaně dodal: „Má paní, jak jen můžete s ním!“

Mezitím si Gabriela nalila ze džbánu pomerančový džus a odsunula se k oknu, kde zaujatě zkoumala fasádu protějšího domu.

„Leontýna neví nic konkrétního,“ pověděla, důsledně k nim otočená zády, ale po očku je sledovala - tmavé oči na vrchu hlavy. „A co mi povídala, znělo jako novodobý městský folklor. Jeden mladý plasťák údajně zešílel. Někdo prý vyhodil jeho NT-vysílač z okna, když byl právě ve Hře. U některých se změnila osobnost, někdy ne k lepšímu. Také došlo k sebevraždám…“

Typické, uslyšel náhle Záviš hlas z hlubin své hlavy. Nic co by vybočovalo z normálu. Když se otevírají brány podsvěta, domorodci nemají moc výhod na své straně…

K čertu, bratříček je tady! uvědomil si, když se začínal propadat do snového stavu sdíleného vědomí.

Od chvíle, kdy vypil destilovanou duši bratra maskované revizorky, napjatě čekal, co se bude dít. Doufal v nejlepší, ale připravoval se na nejhorší.

V prvním případě se destilovaný bratr měl ukázat géniem, který vyřeší všechny Závišovy problémy a najde způsob, jak přenést lék na psychovirus do reality. V druhém případě šlo o eroticky založeného troubu, který se objeví, když má příležitost si sáhnout na ženské tělo.

Záviš v zásadě neměl nic proti probouzení vymazaného libida. Cokoliv bylo lepšího než úrodná řeka Nil a její lascivní krokodýlové. Bratr o sobě nedával příliš vědět, ale zdálo se, že bojuje s Ještěrem a vítězí. Je to ten důvod, proč se objevuje, sotva dojde na nízké pudy?

Vy takzvaní stříbrní jste přešlechtěné racionální bytosti, ozvalo se pobaveně. Máte mentalitu kastrátů.

Nepovídej, ušklíbl se Záviš.

Vzdáleně vnímal, že má tvář zabořenou pod ryšavými vlasy, hryže bezchybnou kůži a rukama bloudí pod bílým županem, naprosto lhostejný k šokované Gabriele.

A Lýdie, místo aby byla spolehlivě tuhá jako prkno, si nedočkavě vyhrnuje lem roucha svého, aby mu uvolnila cestu.

Ne, tohle není Lýdie!

I když on sám by neměl nic proti pokračování, nechtěl riskovat, že by jeho snoubenka, vyhozená od kormidla, musela sledovat, jak Lištička dokončuje, k čemu se ona nedokáže odhodlat. Bratříček má pravdu. Máme mentalitu kastrátů, pomyslel si a přinutil se odstoupit. Skutečný chlap by neváhal.

Footnotes

Kdo nebo co je Adonis?

„Co to krucinál děláte!“

Gabriela, v té chvíli otočená k nim čelem, je vyděšeně pozorovala, ruce složené na prsou, jako by se bála, že ji budou chtít přizvat.

Se županem u nohou a nahá jako prst, Lýdie se klidně otočila a pokorně se uklonila: „Promiňte, slečno Gabrielo. Moje chyba. Kdybyste prosím mohla odejít.“

„E?“

„Nikam,“ zavrčel Záviš. „Budu ji potřebovat.“

„Tvrdili jste, že mne chcete adoptovat,“ vřískla Gabriela. „Ne, že mne budete…“

Záviš mávl znechuceně rukou.

„Pubertální představivost,“ ucedil a obrátil se k Lištičce, aby ji zase objal. „Budeme velice zdrženliví, ano? Zdá se, že můj vzácný host potřebuje jistý druh stimulace, aby se projevil. Lýdie, miláčku, slibuji, že k ničemu nedojde, ale bude pro tebe jednodušší, když svěříš kormidlo Lištičce.““

„Jaký host?“ zeptala se Gabriela podezíravě. „Tvůj Adonis?“

„Bratříček, génius, Adonis. Můžeme mu říkat, jak chceme,“ vzdychl si Záviš. „Pokud mi jistá osoba nelhala, měl by být schopný nám poradit ohledně nabití paměťových datadisků. Nicméně skutečnost, že se vynoří pouze, když mám na sobě, ehm, přítulnou osobu opačného pohlaví, vzbuzuje jisté pochyby o jeho odbornosti. Slabomyslný erotoman!“

„Ty chceš, abych s ním mluvila, když budeš, ehm, osahávat Lýdii?“

„Dal bych přednost jinému výrazu, ale ano.“

„To nesmíš!“

„Slečno Gabrielo,“ ozvala se Lištička a opět se uklonila. „Nemusíte se obávat. Pocity, které já a má paní zažíváme, jsou skrz na skrz příjemné. Zůstanou pro ni hezkou vzpomínkou.“

„Dost pochybuji!“

Zdá se, že Gabriela má o Lýdii opravdu starost, pomyslel si překvapeně Záviš. Vždycky měl dojem, že Gabriela náklonnost pouze předstírá, aby byla s Lýdií za dobře.

Netrpělivě se otočil.

„Lištičko, můžeš prosím zavolat svou paní, ať máme její výslovný souhlas.“

Sotva Lištička poslechla, změnilo se její držení těla, od velmi svolného k velmi napjatému.

„Ta proradná čubka!“ zaječela.

Možná jsem jí neměl dávat na výběr.

Ale Lýdie mu nehodlala nic vyčítat. Naopak omluvně drmolila. „Já se snažila, Záviši, já se moc snažila. Jenomže, když jsi začal být víc, ehm, průbojný, zpanikařila jsem. Ta vlezlá fena se hned rozhodla, že nejsem dost dospělá, abych zvládla trochu nepohodlí. Vykopla mne jako odpad… Co se děje, Stínošlápku?“

Malý nindža se vznášel nad imitací dřevěné podlahy a bušil hlavou o zem.

„Nesmíte si nic vyčítat a do ničeho se nutit,“ volal. „Tahle nehodná osoba nemá právo vám radit, ale proč nezrušit vaše zasnoubení? Proč byste měla trpět?“

„Ale já netrpím.“

Malá víla vyfoukla dým z čibuku.

„Rahimahallah, ať se nad ní smiluje bůh,“ poznamenala uštěpačně. „Lhát můžeš sobě, zlatíčko, ale ne Stínošlápkovi, který má všechna tvoje biodata. Jste oba k popukání.“

Lýdie se na ni ublíženě zadívala.

„Ode dneška přestávám s modrými pilulkami,“ prohlásila odhodlaně. „Ale slib mi, Záviši, že Lištička nebude mít naše poprvé.“

„Já bych se spíš bála, že jeho poprvé dostane nějaká ještěrka,“ podotkla malá víla a utekla před Závišem do bezpečné vzdálenosti. „Už mlčím, Vaše Rozhněvanosti, už mlčím. Netvařte se tak kysele.“

Když ji večer Lýdie natírala bioaktivním krémem, Gabriela uvažovala o bizarní scéně, která se odehrála v kuchyni. Ten, kterému Záviš říkal bratr se dostal do popředí a udržoval se ve vzrušeném stavu. Ne proto, že by byl slabomyslným erotomanem, jak ho Záviš podezříval, ale proto, že jinak neuměl překročit práh podvědomí.

Lištička, které Lýdie nerada propůjčila tělo, ho chladnokrevně udržovala na hladině, zelené oči stále chladné a netečné. Když bylo třeba, líbala Záviše na ústa, hladila ho, třela se o něj nahými stehny a předstírala záchvěvy vzrušení.

„Ptejte se, slečno Gabrielo,“ vyzvala po pěti minutách přihlížející dívku. „Myslím, že jsem ho stabilizovala.“

Stabilizovala?

„Děkuji, Lištičko,“ vypravila ze sebe namáhavě. Co dál, krucinál? Ani její druhé já, mnohem nevázanější než ona sama, nevědělo jak pokračovat.

„Jste tam, pane Adonisi?“ zeptala se váhavě.

„Přítomen, mé dítě.“

Velehradského hlava se v té chvíli nacházela mezi ženskými pažemi a jeho hlas zněl dušeně.

Dítě? Bude mi dvacet! pomyslela si Gabriela uraženě. Světlana je o rok starší a klidně se s ní miliskoval!

„Nevadí vám, jak vám říkám?“ pokračovala.

„Adonis? Nevadí mi alias, ale některá jména jsou horší než jiná. Kdo nebo co je Adonis?“

Na rozdíl od Trojákových, Gabriela nebyla zběhlá v humanitních vědách. Příběh krásného syna Kinyra a Myrrhy podala velmi kuse a snažila se vynechat podrobnosti, které by mohly jejich návštěvníka urazit.

„Muž, o kterého se dělí dvě bohyně,“ pověděl muž zamyšleně Velehradského ústy. „Kdo ale bude mou Persefonou a kdo mou Afrodítou? Ty?“ usmál se na Lištičku, která mu ochotně vyšla vstříc. „A kde nyní jsem? V podsvětí?“

„Pokud jsem dobře rozuměla, vy nás označujete jako podsvět,“ podotkla suše Gabriela. „Pokud chcete, můžeme být vaším Tartarem.“

„Tartar? Velmi trefné! Dobře, mé dítě, budu tedy Adonisem. Frivolní jméno pro frivolní okolnosti,“ zamumlal a věnoval se dál Lištičce.

„Mohl byste přestat?“

Těžko říct, co mi vadí víc, uvažovala Gabriela. Zda Lištička, která s Lýdiiným tělem zachází jako s tělem prostitutky. Nebo Velehradský, který se jí dotýká.

„Nemůžu přestat,“ vysvětlil Adonis. „Okupuji části mozku, které předtím obsadil ten plaz. Přestane-li mne ona dráždit, vytratím se se do podvědomí. Nakonec jsem tady proto, že mne on potřebuje.“

„To zní svědomitě,“ ušklíbla se.

„Má sestra naslouchala našeptávání gubernátorky a vrátila mne mezi živé. Mám-li jí pomoct, musím pomoct jemu.“

Vysoké intriky! Do čeho jiného by se také mohl zaplést takový potížista, vzdychla si Gabriela. I když Velehradský stručně shrnul události týkající se megamamuta a revizorky v masce, nechal si spoustu pro sebe.

„Víte, jak nabít paměťové datadisky?“ zeptala se.

„Co jsou paměťové datadisky?“

A je to! Proč by měl vůbec tušit, o čem se bavíme!

„Ve vašem světě jsou minerály, kterým říkáte paměťové krystaly. V našem jsou paměťové datadisky, na které, jak se domníváme, lze informace z krystalů uložit. F-fuj! P-přestaňte L-Lýdii o-oblizovat!“ zakoktala.

„Rád bych,“ odtušil, „ale stále se dělím o své místo s Ještěrem. Toto nepatří do arzenálu mých milostných technik.“

„Mluvme raději k věci.“

„S radostí. Ujišťuji tě, že lízat metabolity její hormonální léčby mi nechává pachuť v ústech. Ta zlatovláska chutnala lépe.“

„Světlana bude nadšená, že ji chválíte,“ ujistila ho Gabriela. „Máte pro nás nějakou radu?“

„Ano, samozřejmě. Bavíme se o prostém přenosu dat v binární soustavě. Když se podsvět otevírá ke sloučení, první se objeví komunikační technologie. Jak se jmenuje o vás?“

„Pravděpodobně myslíte NT-vysílače.“

„Pak víš všechno, co potřebuješ vědět.“

„Kdyby to bylo tak jednoduché, Lýdie by se nemusela obětovat. Když existuje komunikace, proč by někdo dělal s přenosem tajnosti?“

„Dvě příčiny.“

Záviš položil dlaně Lýdii na prsa, jako by chtěl zdůraznit dvojitost svého prohlášení.

„Prosím!“

„Může být, že elita vašeho podsvěta hodlá přístup do našeho světa monopolizovat.“

„Určitě ano.“

Tolik bylo v souladu s řadou Velehradského teorií. Získat náskok před ostatními se zlatonosům podobalo.

„Mnozí to zkoušeli a většinou selhali,“ podotkl Adonis. „Nikdo si neudrží pramen pro sebe, když se bortí přehrada. Velká voda smete všechno.“

„To zní jako recept na katastrofu.“

„Samozřejmě. Co jiného? S velkými změnami přicházejí velká krveprolití.““

Gabrielu zamrazilo, když ho slyšela. Se Světlanou často žertovaly na téma Záviš a jeho konspirační teorie. Ale Adonisova nevzrušená řeč plná zlověstných narážek z nich dělala krotké vyprávění muže bez fantazie.

„Co ten druhý důvod?“ zeptala se raději.

„Když podsvět získá komunikační zařízení, získává výrobní postup, nic víc.“

„Chcete říct, že NT-vysílače umíme sestrojit, ale nerozumíme jim?“

„Jste takoví malí roztomilí divoši, kterým z nebe spadl zázrak. Není divu, že nemáte ponětí, jak ho používat.“

To bude náhon na Velehradského mlýn, pomyslela si. To je obrovské, nepředstavitelně obrovské. Technologie nadřazené civilizace.

Vysvětlilo by se, proč byla Lýdie ochotná snášet Lištiččinu invazi do svého soukromí a proč ji Velehradský tak snadno obětoval. Hra je vstupní brána někam, kam nás posílají jako Lajky do vesmíru, zvědaví, s čím se vrátíme.

„Malý moment.“

Odběhla do ložnice, odkud se vynořila s NT-vysílačem v ruce.

„To bylo zbytečné,“ usadil ji Adonis. „Nezbývá mi moc času, mé dítě. Jestliže chceš přenést data do vašeho světa, musíš jít tam, kde je nejsilnější signál a experimentovat při plném vědomí.“

„Ale jak!“

„Jde o prostý binární přenos. Nikdo po tobě nechce, abys těm datům rozuměla. Tolik bys měla chápat i ty, má malá Gabrielo.“

I když hovořila tatáž osoba, tón hlasu se náhle změnil.

„Záviši?“ zeptala se zdráhavě. Přece jen dávala přednost uštěpačné osobě Velehradského před záhadným Adonisem.

„Ano, přítomen. Bratříček se vrátil zpět k Persefoně, do hlubin podvědomí. Už jsem se bál, že ho nezastavím. Sprosťáka!“

Sledovala ho, jak se sklání pro pohozený župan a podává ho nahé Lýdii. „Pro dnešek bylo vzrušení až moc,“ poznamenal. „Naštěstí se nám podařilo získat, co jsme potřebovali.“

„Opravdu?“ zeptaly se obě ženy užasle. Ani jedna neměla dojem, že zazněla jakákoliv užitečná rada. „Něco jsme přeslechly?“

„Opravdu. Vzpomínáš si, Lýdie, co ti radil Koucký? Stejně jako mně Snížek?“

„Abychom pronajali prostory v budově Herního Centra?“

„Ano. A co řekl náš prostopášný Adonis? Abychom šli kam?“

„Tam, kde je signál nejsilnější.“

„Bingo! Už jsem se bál, že trocha obscénního okultismu poškodilo vaše mozkové závity.“

„Ten pronájem je nehorázně drahý,“ protestovala Lýdie. „Šest společníků nemá žádné příjmy.“

„A nebudeme mít, dokud nenabijeme svůj první datadisk,“ odsekl Velehradský. „Má drahá, uvědom si, že jsem u konce s dechem. Zbývá mi týden nebo možná měsíc, než se já i Adonis vytratíme. Zůstane tu s vámi jen Ještěr. I ten nevydrží dlouho, až se můj mozek rozpustí na kaši. A ty, malá ufňukaná, nech naříkání! Voják jde na smrt s úsměvem na rtech.“

Poslední věta patřila malé víle, která, jak Gabriela pochopila, nenesla perspektivu svého zániku právě hrdinsky.

„Já…“ načala proto. „Je mi líto.“

„Šetři soucitem, budoucí dceruško,“ doporučil jí Velehradský zlomyslně. „V nejhorším případě s tebou zůstane Lýdie a můj podíl v Šesti společnících. Některá štědrá korporace se ráda postará, abys netrpěla nouzí.“

„Nesmysl,“ ozvala se rázně Lýdie. „Přece jsem nesnesla neutrpěla osud horší než smrt pro nic za nic. Promiň, miláčku, z části jsem si naše laškování i užila, přirozeně,“ dodala omluvně, ale ne přesvědčivě.

„Hm?“

Čeká se, že povíš nápodobně, ty troubo, nabádala Gabriela Velehradského. Velehradský ale lhostejně mlčel.

Ne, to není lhostejnost, to je smíření. Už žádné sliby pro ubohou snoubenku. On nevěří, že přežije do konce roku. Proč? Vždyť tvrdil, že máme vše, co potřebujeme pro přenos. Binární přenos, nic složitého. A od gubernátorky získal lék.

Pak pochopila. I kdyby se podařilo lék na psychovirus přenést, šlo by jen o soubor jedniček a nul. Takový soubor mohli prodat a získat peníze, ale nedokázali ho rozšifrovat. Představa, že by kód nahráli do zdejšího počítače a zobrazila se jim srozumitelná data, patřila do hloupých filmů.

„Co budeme dělat?“ zeptala se zoufale. Neměla Velehradského v lásce, ale také nechtěla přijít o své nově nabyté zázemí. „Co budeme dělat?“

„Teď?“

Velehradský se podíval na hodinky. Blížila se šestá.

„Vrátíme se Hry. Co jiného?“

Footnotes

Proč se cítím tak opuštěně?

Na vítězství najdou svůj podíl a na prohrách svou nevinu. — Míjena Adlofová

„Jméno?“

„Gabriela z Mechového kopce.“

„Proč jsi tady, ctěná slečno z Mechového kopce?“

„Gabriela se zarazila. Právě vystála dlouhou frontu zájemců o přijímací zkoušku na zdejší akademii, aby se jí ptali, proč tam stojí?

„Ráda bych koupila banány,“ odsekla.

„Banány?“

Žena zvedla oči, které do té chvíle měla zabořené do hromady papírů. „Ptám se proto, že studenti z urozených rodin chodí vedle.“

„Aha.“

Gabriela se postavila do delší řady úmyslně. Za prvé proto, že věřila, že studenti před ní měli důvod, proč si ji vybrali. A za druhé proto, že chtěla pozorovat okolí. Jaksi nepočítala s tím, že by zde zůstala sama, opuštěná jako kůl v plotě.

Ukázalo se, že baron s baronkou patří mezi rodiče, kteří svým dětem dopřávají notnou míru volnosti. Když jejich vozidlo zastavilo před akademií, stručně se rozloučili a odjeli pryč s veselým máváním.

Zatracený Medard! pomyslela si si. Hodlají zalézt do nejbližšího hotelu jako dvě nadržené veverky!

Ať už byla na vině barončina náruživá povaha nebo slabá Medardova vůle, ti dva se naprosto nepokrytě zbavili svých ratolestí, lhostejní k jejich vyčítavým pohledům.

Pokud šlo o Juraje či Světlanu, ti se jako starší sourozenci vraceli do známého prostředí, ale co ona?

Proč se cítím tak opuštěně?

Uvědomila si, že vnímá rozpoložení svého druhého já. Jako sirotek, skutečná Gabriela neznala starosti dětí, které mají rodiče.

Vzmuž se, napomenula se a stoupla si do fronty, která jí dovedla až před překvapenou úřednici.

„Zapíšete mne nebo ne?“ zeptala se proto rozmrzele.

Úřednice odložila psací pero.

„Ale samozřejmě,“ řekla. „Je to poněkud neortodoxní a může to vést k jistým zmatkům, ale samozřejmě tě zapíšu, má drahá. Pokud tedy nenamítáš, že budeš pod moji správou. My stejné krve si musíme pomáhat!“

Stejné krve? Co my dvě máme společného? Gabriela zaváhala. Matka mi neřekla, že tady najdu příbuznou.

Když se lépe zadívala, zjistila, že má před sebou čtyřicetiletou ženu. Mezi ní a baronkou nebyla žádná podoba; úřednice měla upjaté vystupování a vzezření: od pevně stažených vlasů do drdolu, přes obroučky tmavých brýlí až po decentní modrou uniformu se zlatým lemováním. Pod dlouhými rukávy nosila tenké hnědé rukavice z jemné kůže, které nesundávala, ani když psala.

Když si všimla Gabrielina udiveného výrazu, usmála se: „Zmatená?“

Svlékla si rukavici z pravé ruky a stáhla tmavé brýle do půlky nosu. „A co takto?“

Objevily se povědomé kozlí oči a na prstech nehtodrápy pečlivě opilované do nevinných obloučků.

„Co se snažíte naznačit?“

Přes téměř plíživé a spiklenecké pohyby, kterými ta osoba naznačovala, že patří ke stejnému sesterstvu, Gabriela se nenechala ohromit.

„Jsem tvoje nevlastní teta, jedna z tisíce dcer,“ vysvětlila žena a rychle si nasadila zpět brýle i rukavice, jako by se styděla, že ji někdo uvidí. „Tolik by ti mělo být jasné.“

„Proč?“

„Proč?“ opáčila žena užasle. „Copak ty nevíš nic ze své historie?“

„Ne.“

„Pak se není co divit! Která z mých sester tě nechává chodit nevědomou! Takhle bezostyšně se ukazovat na veřejnosti!“ zamumlala žena a sklonila se zpět nad papíry. „Teď nemáme čas. Opravdu chceš patřit do mého oddělení?“

„Neměla bych chtít?“

„Obávám se, že tam stejně skončíš - vzhledem ke svému původu. Ale byla bych nerada, kdybys tvrdila, že jsi nedostala šanci. Ehm, nikdy jsi nepřemýšlela, že bys nosila rukavice a brýle jako já.“

„Ani na okamžik,“ ujistily ji obě Gabriely.

Žena se studovala její přihlášku a zeptala se: „Mechový kopec? Kde to je?“

„Panství za lesem Roztomilých kulíšků.“

„Předpokládám, že leží někde na hranicích. Brzy zjistíš, že zdejší lidé nejsou tak tolerantní jako vesničané.“

Ach prosím, vzdychla si Gabriela v duchu. Tuhle písničku ne! Nechci hrát utlačovanou hrdinku nenáviděné rasy. Ostatně, nepředpokládá se, že vidláci budou zaostalí tam, kde měštáci odhazují předsudky?

„Je mi fuk, co si kdo myslí,“ odpověděla povzneseně.

„Bravo!“ zašeptala úřednice. „Velice nenápadně a tiše ti tleskám, má drahá. Jak se říká, lepší drzé čelo než poplužní dvůr. Budeme spolu skvěle vycházet. Jsem profesorka Jezabel Neškodná.“

„Chcete, abych vám říkala teto, paní profesorko?“ zeptala se Gabriela kapku zlomyslně. Tahle příbuzná je k popukání!

„V soukromí, má drahá, pouze v soukromí. Ne snad proto, že bych byla zbabělá - ne, nic nenamítej, je mi jasné, že si pleteš mé mimikry s mojí přirozeností - ale naše instituce se snaží potírat veškeré známky nepotismu.“

Plést si mimikry s přirozeností? Gabriela měla na chvíli pocit, že mluví s jiným člověkem. Je tahle Neškodná skutečně neškodná?

„Potírat nepotismus?“ zeptala se raději. „A daří se?“

„Příležitostně,“ řekla Jezábel významně.

„Chápu.“

„Opravdu, má drahá?“

Ale Gabriela chápala velmi dobře, co se Jezabel snaží naznačit. Když se naskytne vhodná příležitost, zdejší akademie neváhá zakročit - pokud nápravě nebrání jiné zájmy. Jako například…

Pohledem sledovala vyšňořené studenty a studentky ve vedlejších řadách, kteří byly odbavováni s uctivými poklonami. Společenské rozdíly nebylo třeba rozdělovat, všichni (až na ni) věděli, kam patří a málokdy docházelo k nedopatřením.

A pokud k nedopatření došlo, vyřešila se sama od sebe.

„Nebijte mne, prosím. Spletl jsem se! Prosím.“

Její pozornost upoutala scéna o několik metrů vedle. Student v měšťanských šatech se dostal mezi urozenou mládež. Ta měla zábavu, když nešťastníka nechávala spráskat služebnictvem.

Úřednice či profesorka v uniformě školy, svým upjatým vzhledem Jezábelino dvojče, netrpělivě klepala do stolku: „Uklidníme se, ano? Zachovávejte pořádek!“

Ale nepodnikla nic, aby bitému studentovi ulevila. Ten si schovával hlavu a volal o pomoc. Naštěstí mu sluhové nehodlali ublížit a šťouchali do něj, aby zkrátili svým pánům dlouhou chvíli.

„Kampak, chlapče?“

Když studenta napadlo, že by měl utéct, velký sluha se mu postavil do cesty a pevně ho chytil za rameno. „Můj pán bude rád, když se k němu připojíš. Bál se, že škola bude příliš nudná, takže bude potřebovat rozptýlení.“

„Pusťte mne! Moje chyba! Neuvědomil jsem si, že stojím ve špatné řadě.“

„Nikdo neříká, že stojíš ve špatné řadě, chlapče. Jsme ti všichni moc vděční. Dokažme mu, přátelé, jak vděční mu jsme.“

Nastalo další kolo pohlavků a strkání. Po dláždění se rozsypaly papíry, které jejich nešťastná oběť svírala.

„Chudáčku!“

Velký sluha zvedl spadlou přihlášku a zvedl ji nad hlavu. „Vyskoč, chlapče, jestli ji chceš zpátky.“

„To je tady běžné?“ zeptala se Gabriela. V sirotčinci zažila různé druhy šikany, ale nikdy ne před očima vychovatelů. Zdálo se, že tady žádné hranice neplatí.

„Administrativní část nejspíš našim studentům připadá nudná,“ poznamenala Jezábel nevzrušeně.

„Nudná?“

„Ctěná slečno,“ ozvala se Tříjizvá, která všechno sledovala se zlomyslným zájmem. „Mám se přidat?“

„Přidat se?“ Gabriela se zamračila. „Proč bys měla?“

„Možná by nebylo dobré, kdyby někteří špatně pochopili, na čí straně stojíme.“

„Já nestojím na žádné straně.“

Tříjizvá vypadala dychtivě, když se ptala, zda se smí zapojit do legrace. Gabriela, která životem proplouvala tak, že si případné šikany nevšímala, aby se nestala jejím cílem, její nadšení pro věc nesdílela.

Má snad dojem, že když bude na straně vlka, nestane se loveným jelenem?

Gabriela sama se držela od vlků dál, zejména společnost sourozenců Trojákových ji poskytovala spolehlivou ochranu.

Její druhé já si výjev také neužívalo, ale z jiných důvodů. Ubohé, tak ubohé! Žádné skutečné vzrušení! Nikde ani kapka krve!

Pokud mohla soudit, vysoký sluha nehrál hru poprvé. Měl vrozený talent pro zachování rovnováhy: uměl dát trápenému šanci, aby ji vzápětí vzal. Velká část urozené i neurozené mládeže se bavila, nebo tolik alespoň předstírala.

Lýdie má za to, že Lištiččino psyché formovala zdejší společnost. Není divu, když jsou vychováni takto.

Napadlo ji, zda by neměla zakročit. Nikoliv z dobrého srdce, ale jako marketingový tah. Její přehnaně ambiciózní druhé já zoufale toužilo vyniknout. Herní Gabriela byla odvážná a divoká, ale také průměrná v intelektuální oblasti. Jako dcera barona z pohraničí neměla, jak upoutat pozornost svého okolí. Její nejlepší volbou bylo přidat se na stranu vlků a získat místo v jejich smečce - tak, jak navrhovala Tříjizvá. Nebo také dopadnout jako šikanovaný student. Profesorka Neškodná svou odlišnost jistě neskrývala pro nic za nic.

Počítám, že tady přicházím na řadu já, pomyslela si skutečná Gabriela. Sama neměla touhu společensky vynikat, ale synchronizace jí zpřeházela žebříček hodnot.

Přidat se k vlkům znamená stát se jednou z mnoha, uvědomovala si, když si prohlížela povinné nadšení ostatních studentů. Na druhou stranu, pokud zakročím, neurazím někoho významného?

„Čí je ten sluha,“ zeptala se.

„Rodina hraběte z Větrné hůrky, tuším.“

„Někdo důležitý?“

„Důležitý?“ Jezábel Neškodná pohrdavě pokrčila rameny. „Tahle akademie viděla potomky vévodů se utopit v průměrnosti. Nezáleží, odkud pocházejí, ale kým se stanou.“

Pak se ďábelsky zašklebila: „Alespoň tolik tvrdí školní propaganda. Nevěříš, doufám, že lidé se rodí rovní?“

„Chápu.“

Zdejší systém tedy vykazuje známky meritokracie, pomyslela si Gabriela.Schopnosti, alespoň do jisté míry, určují jakého postavení studenti dosáhnou. Dědičné nároky existují de facto, nikoliv de iure.

„V tom případě,“ řekla hlasitě a otočila se k netrpělivě přihlížejících Tříjizvé, „vyřiď tomu chlapovi, že si přeji, aby okamžitě přestal. Nemohu se soustředit na dokumenty před sebou.“

„Ale, ctěná slečno!“

„Neslyšela jsi?“

„Jste si jistá?“

Tříjizvá nebyla hloupá a věděla, jak funguje hierarchie mezi lotry. Její paní se rozhodla zpochybnit autoritu vůdce smečky, dát najevo, že existuje i opozice.

„Mám snad litovat, že jsem tě vzala do svých služeb?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděla znetvořená služka a rozhodně zamířila k vysokému sluhovi.

Ten se bavil tím, že sebral své oběti papíry a házel je vysoko do vzduchu.

„Hej ty!“ poklepala mu Tříjizvá na rameno.

„Co je, krásko? No fuj!“

Sluhův pohled se zkřivil odporem, když doputoval z obrovského výstřihu k ženině tváři. Tři rány bičíkem nejen vyryly tři brázdy v kdysi hladké kůži, ale po zahojení zdeformovaly levou stranu obličeje, takže koutek oka a rtů se stahovaly k uchu, neustále usazené do pitoreskního šklebu.

„Má ctěná slečna si přeje, abys přestal,“ vyřídila mu Tříjizvá studeně. Stále si ještě nezvykla, že muži ji vnímají jinak. „Rušíš její přijímací řízení.“

„Tvá ctěná slečna?“ zachechtal se sluha. „Od kdy jsou měšťky ctěné slečny? Peníze neznamenají všechno, má ctěná obludko.“

Dav se poslušně zachechtal a někteří si dokonce na Tříjizvou ukazovaly prstem. Kdyby ve Hře existovaly telefony, už by si ji fotili, pomyslela si Gabriela.

Footnotes

Spí tvůj pán rád při otevřeném okně?

„Já jsem její paní,“ prohlásila a ustoupila do pozadí, trochu nervózní, že má své divoká já nechat jednat.

„Alespoň vypadáš líp než ta tvoje obludka,“ opáčil sluha. „A také lépe než tady ten pomuchlaný ubožáček. Jsem si jistý, že můj ctěný pán dá přednost hezké tvářičce.“

„Tvůj pán?“

Žádný ze stojících mladých šlechticů se ke sluhovi nehlásil, což mohla být forma mlčenlivého souhlasu.

S pohledem upřeným na vznešený houfec, se Gabriela pokusila zjistit, komu lokaj slouží. Vznešení studenti měli na rukávě vyšité erby, ale baronovu dceru heraldika nezajímala.

„Zdá se, že na Větrné hůrce vychovávají lokaje jako my na Mechovém kopci vychováváme prasata,“ poznamenala.

„Kde je Mechový kopec?“ zeptal se sluha podrážděně. „Jméno ulice, kde tě našli na dlažbě? Měla by ses umýt, než si vezmeš do huby sídlo mého pána.“

Gabriela, která dorazila na zdejší akademii v cestovních kožených šatech, nevypadala jako ze žurnálu.

„Spí tvůj pán rád při otevřeném okně?“ zeptala se sladce.

„Proč se ptáš?“

„Protože čpíš smradem z kanálů, ze kterých jsi vylezl.“

Ozval se řídký nervózní smích z obou řad. Gabriela si oddechla, že ne všichni přihlížející souhlasí s divadlem před sebou. Takový svět by byl nesnesitelný, pomyslela si z obavy o své pohodlí. Někteří studenti z řady měšťanů i zatleskali.

Když už nic, alespoň mám počty na své straně. Čas si zahrát na milosrdnou samaritánku.

Alespoň takový věřila, že je plán, když se sklonila k ubohé oběti šikany. Místo lítosti ale cítila odpor. Snad sedmnáctiletý chlapec se krčil u země, rozházené dokumenty na prsou, a třásl se hrůzou.

S takovým kukučem se nediv, že ti každý chce jednu natáhnout, pomyslela si.

Dcera baronky Sylvie měla instinkty dravce a rozuměla řeči těla. Před sebou měla exemplář, který dával najevo strach a poslušnost. Kdybych mu vrazila, ještě by mi poděkoval.

„Co si ho tak prohlížíš? Zamlouvá se ti?“ ozval se sluha. „Trochu jsme ho upravili, aby odpovídal tvým nárokům. Máš přece ráda špinavé a roztrhané hadry,“ dodal významně s pohledem na její šaty.

„Tříjizvá,“ řekla Gabriela. „Odveď toho nekňubu do řady profesorky Neškodné. Jsem velice nespokojená.“

„Jistě, ctěná slečno.“

O nic víc nadšená svým svěřencem než její paní, Tříjizvá nedala na sobě nic znát a pomohla vděčnému chlapci na nohy.

„Tudy, mladý pane,“ táhla ho zdvořile stranou a po očku sledovala vysokého sluhu, zda se ten pokusí jim zabránit v odchodu.

„Děkuji mockrát, děkuji.“

„Poděkujte mojí paní, mladý pane,“ odpověděla Tříjizvá. Nikdo by na ní nepoznal, že se původně hodlala účastnit honu na jelena. Její chování bylo tak profesionální, že obě Gabriely byly ze své nové služky nadšené. Alespoň někdo tady má smysl pro dekorum.

„Malý moment!“ ozval se vysoký sluha. „Nemůžete nechat mého pána bez zábavy. Můj pán nesnáší čekání.“

„Pak by tě ve volném čase měl naučit dobrým mravům,“ navrhla Gabriela a znovu pohledem pátrala mezi skupinkou šlechticů. Mátlo ji, že se nikdo další nepřidává. Pokud by si měla vybrat, hodlala se vypořádat se někým významným, ne s pouhým nohsledem.

Copak oni vážně věří, že jsem měšťka? uvažovala rozzlobeně. Nebo jsou tady měšťky tak drzé, že se odvažují postavit i ušlechtilým klanům?

Obě Gabriely se ocitly v Červánkovém Městě poprvé a netušily, jak zde panují poměry. Barončina dcera byla zvyklá jednat s prostými vesničany nebo zálesáky, kteří k ní vzhlíželi a rozhodně jí neodporovali. Její představy o životě zahrnovaly spoustu romantických představ.

Asi nemůžeme čekat, že se k nám budou lidé chovat jako k princezně, pomyslely si zároveň. Jedna trochu pobaveně, druhá zklamaně. Jsme dcera malého rodu, nikdo významný.

Zatímco první Gabriela hořce naříkala, že se nevtělila do dcery alespoň vévodské, druhá se vyzývavě rozhlédla.

„Ztratil někdo psa?“ zeptala se a ukázala na sluhu. „Štěká a kouše kolemjdoucí.“

Nikdo se neozval a první Gabriela začínala pochybovat, že dát se na stranu utlačovaných, byl skvělý nápad. Stát ve středu pozornosti mi nesluší! Druhá Gabriela, barončina dcera, zaražené ticho považovala za předehru k velkému finále. Jen se na mne koukejte! Zapamatujte si, s kým máte tu čest!

Vysoký sluha ji chytil za zápěstí.

„Svých pět minut slávy sis užila,“ řekl. „Nyní tě tenhle pes zažene do stáda.“

Gabriela předstírala šok: „On se mne dotkl!“

„Samozřejmě, že jsem se tě dotkl. A dotknu se tě ještě víc. Možná se tě dotknu i tam, kde se ti mé dlaně nebudou líbit.“

S těmi slovy ji udeřil. Nešlo o silný políček, ale o ponižující gesto, které by nezanechalo stopy. Barončina dcera, která vyrůstala v divočině a užívala si válku s varany, měla spoustu času se bránit.

PLESK!

„On se mne dotkl a udeřil mne,“ oznámila pak světu a ublíženě si třela zarudlou tvář. „Pokousal mne vzteklý pes bez náhubku. Ať už je kohokoliv, nikdo nebude nic namítat, když ho utratím.“

Nechala rozhořet vnitřní plamen a zvedla bičík, úmyslně schovaný za zády.

„Kouzelný bič!“ zakřičel kdosi. „Ona má kouzelný bič!“

„Psychoaktivní bičík, osle!“

„Hahaha! Vždycky se najde chytrák, co ví všechno líp než ty.“

„Taková už je lidská přirozenost,“ uzavřel kdosi hlubokým tónem filosofa.

Komentáře zazněly z řady určené pro neurozené kmány.

Je hezké mít fanoušky, pomyslela si Gabriela a polechtala sluhu bičíkem pod bradou. Vnitřní plamen se se propálil do kůže a otevřel mělkou ránu, ze které vytryskla krev.

„Ty!“

„Aby nedošlo k dalšímu nedorozumění, měla bych se představit,“ prohlásila zřetelně. „Jsem mladší dcera barona z Mechového kopce. Protože budeme všichni spolužáci,“ posměšně se uklonila k řadě šlechticů, „měli byste znát mé silné i slabé stránky.“

Nesnáším tě, stěžovala si první Gabriela druhé. I když s nápadem udělat veřejné představení přišla ona, provedení nechala na té druhé. Dala bych přednost něčemu decentnímu. Žádné dlouhé proslovy.

Ovšem její druhé já si hodlalo světlo ramp užít. I když byl její protivník mužem - a jako takový podle běžné biologie silnější - Gabriela znala základy technik svého otce barona. Její svaly povzbuzené vnitřním plamen držely sluhu jako ve svěráku. Také mu zaryla nehtodrápy do kůže a útočila na nervovou soustavu; sluha proto zůstával napůl ochrnutý a horečnatě se cukal.

„Budeme spolu skvěle vycházet, mí noví kamarádi,“ pokračovala zaujatá svým špílcem. „Jsem povahy mírné a dobrosrdečné, ale nesnáším šlendrián. Jak už jsem řekla, tenhle chlap postrádá vychování.“

Druhá z Gabriel převzala kormidlo, zatímco první se držela za hlavu. Přestaň! naříkala v duchu. Nechci být hrdinka prokleté rasy! Ani si nechci hrát na padoucha! Škoda, že jsem neskončila se Světlaninou Kopretinou! Ty jsi cvok!

Pokud divadlo budilo mírné pohrdání nebo pobavení, nyní se zvrtlo. I ušlechtilá mládež hleděla s hrůzou, co se sluhovi přihodilo.

„Přestaň, děvče!“ ozvalo se.

Kolegyně profesorky Neškodné, až do té chvíle naprosto lhostejná k tomu, co se dějí pod jejím dohledem, vstala od stolu a pomalým krokem se vydala ke Gabriele.

Byla zrcadlovým obrazem profesorky Neškodné, oblečená do stejné modré uniformy se zlatým lemováním, jen jí chyběly tmavé skla brýlí a rukavice. Lehce kulhala, proto se opírala o bohatě zdobenou hůlku, která byla vyřezaná do podoby složených zářivých křídel.

Světlé vlasy nosila vyčesané do přísného drdolu, obličej kulatý, na ledově modrých očích kosodelníkové brýle na ostrém nose. Působila jako stará žena, byť neměla jedinou vrásku.

„Jsem profesorka Jelizaveta Truchlivá,“ řekla. „Můžeš prosím přestat mučit toho muže, dcero z Mechového kopce? Nerada bych si myslela, že jsi zdědila všechny nectnosti své matky.“

„Já ho nemučím,“ odsekla Gabriela. „Kdybych ho chtěla mučit, udělám tohle…“

Nikdo nemohl tvrdit, že její výzkum ve skutečném světě nepřinesl ovoce. Díky nedobrovolné oběti Jakuba Lízala získala povědomí o funkci nociceptorů. Přes psychoaktivní bičík vyvinula krátký program, který přenesla do lokajova těla. Vytvořila tak iluzi, že se tělo dostalo do ohně. Dále si jemně pohrála s nastavením míchy, aby modulovala signál na základě zpětné vazby - nechtěla, aby její pokusný králík bolestí omdlel.

„Já hořím,“ zakřičel muž a zoufale se válel po studené dlažbě, aby uhasil iluzorní plameny.

„Můj výtvor,“ oznámila hrdě urbi et orbi druhá Gabriela, která se na mučícím programu prakticky nepodílela. „Nazvala jsem ho Koupel ve žhavé lávě.“

První Gabriela mlčky spráskla ruce.

Příště ukaž paroháče a křič Satan je můj pán, pomyslela si s nechutí. Tohle je krajně vulgární!

„Řekla jsem dost,“ ozvala se přísně profesorka Truchlivá. „Přestaň!“

Gabriela nevinně ukázala obě ruce. „Ani se ho nedotýkám. Co víc pro něj můžu udělat? Ostatně, proč jste nezakročila dříve?“

„Ve svém vlastním zájmu bys měla být poslušnější,“ poznamenala profesorka a zabořila svou ozdobnou hůlkou do naříkajícího sluhy.

„Hm, poměrně sofistikované na dívku bez vzdělání,“ zamumlala uznale. „Nicméně, jsou jisté hranice, za které nesmíš zacházet.“

I když Gabriela nedokázala vnímat tok vnitřního plamene jako Světlanina Kopretina, rozpoznala, že profesorčina ozdobná hůlka je také psychoaktivní předmět.

A na vyšší úrovni než můj laciný bičík, napadlo ji závistivě, když viděla, jak profesorka vrací tělo do původního stavu.

Vysoký sluha vydechl úlevou a přestal se třást. Ale nikdo mu nepřišel na pomoc, včetně jeho mlčenlivého pána.

„Tvůj prográmek má slabá místa,“ podotkla profesorka Truchlivá. „Tvoje štěstí i smůla je, že ještě nejsi studentkou naší akademie.“

„Proč?“

„Štěstí proto, že tě nemůžu potrestat. A smůla proto, že bych tě velice ráda odměnila za tvořivý přístup. V každém případě, budeš-li chtít, ráda ti věnuji soukromou lekci na dané téma.“

Soukromou lekci?

Nebylo to poprvé, co Gabriela dostala příležitost k soukromou konzultaci, která se týkala problémů, se kterými profesoři nechtěli nebo se neodvážili obtěžovat běžné studenty. Ovšem způsob, jakým ji tahle žena pozvala, v ní vyvolával husí kůži.

„Jste velice laskavá,“ odpověděla zdvořile, odhodlaná se profesorce Truchlivé vyhýbat, co to půjde.

„A také všetečná,“ ozvalo se. I profesorka Neškodná poté, co opustila své místo za stolem, se sklonila nad sténajícím sluhou a chytila ho za zápěstí.

„Žádné trvalé poškození,“ řekla hlasitě, „snad lehký šok následkem drobného nepohodlí.“

„Drobného nepohodlí?“ vyjekl kdosi. „Vždyť řval bolestí!“

„Ano, přesně tak. Ovšem nenašla jsem žádné trvalé následky, proto nikdo nemůže tvrdit, že by ctěná slečna z Mechového kopce porušila školní řád. Jak správně poznamenala drahá Jelizaveta, na dívku bez vzdělání působivé. Ovšem, má kolegyně se v jedné věci mýlí.“

„Smím vědět v jaké, drahá Jezabel?“ zeptala se profesorka Truchlivá netečně.

I když se mohlo zdát, že mezi nimi panuje rivalita, obě dvě se přetahovaly s jakousi nenucenou povýšeností, jako nad nudnou partií šachů, na které ve skutečnosti nezáleží.

„To je prosté,“ vysvětlila profesorka Neškodná. „Jistě se shodneme, že slečna z Mechové kopce nezašla tak daleko, abychom ji potrestaly. Nakonec ten hlupák, co se tady válí, ji fyzicky napadl. Jednala tedy v oprávněné sebeobraně.“

Ozvalo se několik hlasů, které nesouhlasily.

„Ticho, prosím,“ okřikla je profesorka Truchlivá. Zřejmě neměla dojem, že budoucí studenti mají co zasahovat do jejich diskuze.

„I kdybych s tebou souhlasila, kde se podle tebe mýlím?“ zeptala se.

„Mýlíš se, když tvrdíš, že není naší studentkou. Její přijetí už proběhlo.“

„Kdypak?“

„Zapsala jsem mladší slečnu z Mechového kopce na svou kolej ve chvíli, kdy ji ten nezdvořák udeřil.“

„Ach tak! V tom případě, drahá Jezabel, nechávám případné odměny či tresty na tobě,“ odtušila profesorka Truchlivá. S gestem konferenciéra, který předává cenu, pokračovala: „Blahopřeji k malé bezvýznamné výhře. To děvče je po právu tvé.“

„My dvě se ještě potkáme,“ zasyčela pak zlověstně, aniž by Gabriele věnovala jediný pohled. „Budu trpělivě čekat ve svém kabinetu, vnučko démonů. Věř, že má lekce ti půjde k duhu.“

Vnučko démonů? Já prosím nechci!

Profesorka Truchlivá náhle zvýšila hlas: „Komu patří tenhle ubožák? Nechci vidět žádná ležící těla na nádvoří akademie. Majitel ať se o něj postará.“

„To budu já!“

Footnotes

Hlas prostých laiků

„To budu já, paní profesorko. Jsem Theodorik, starší syn hraběte z Větrné hůrky.“

Teprve nyní, když už bylo spolehlivě po všem, se z řady vydělil mladík ve slušivém obleku. Byl oblečený do zdobeného obřadního obleku, který se skládal z volných prošívaných kalhot, světlé haleny a lehkého kabátu s erbem ve tvaru tří zkroucených šipek.

I když Gabriela nebyla z těch, které věnují přílišnou pozornost druhému pohlaví - pokud šlo o citová vzplanutí, dávala přednost upřímné sebelásce - zde nemohla přestat zírat.

Tři školní bohové, pomyslela si první a druhá dodala: Krasavci! Cukříci!

Potomka hraběte z Větrné hůrky bůhvíproč doprovázeli i dva přátelé, snad aby ho podpořili ve střetnutí s rozzlobenou profesorkou. Za nimi se táhli dva sluhové v livrejích, každý s erbem svého pána.

„Ty máš na svědomí tohle nadělení, Theororiku?“ zeptala se profesorka Truchlivá a ukázala na sténajícího sluhu. Z jejího tónu se dalo soudit, že na vznešený původ nedbá. „Ukliď ho. Pro příště si zapamatuj, že podle školního řádu jsi za svůj majetek zodpovědný ty sám.“

Majetek? Mám i já považovat Tříjizvou za svůj majetek?

Gabriela rozhodně netoužila vlastnit nic živého. Jako rozená technokratka upřednostňovala technologie před dýchajícími tvory.

„Přirozeně, paní profesorko. Spolehněte se, že sjednám nápravu,“ řekl Theodorik poslušně.

S líbezným úsměvem pak svého utrápeného sluhy nakopl: „Vstávej, mizero. Vy dva, pomozte mu! Ať už toho hlupáka nevidím.“

„Ještě jednou a budeš se obtěžovat na soukromou hodinu,“ varovala ho profesorka Truchlivá a otočila se zpět ke svému stolku. „Pojďme, Jezabel. Formality nepočkají.“

Obě dvě odešly a nechaly Gabrielu, aby si poradila se třemi mladíky sama.

Tyhle asi nemůžu zbičovat, co?

I když Gabriela nesouhlasila s násilnými metodami svého druhého já, uznávala, že jsou rychlé a účinné. Mohla se samozřejmě také vzdálit, ale cítila, že kdyby se vyhnula střetnutí, ztratila by tvář.

Proto tam hrdě (alespoň doufala) stála a olizovala si lačně rty, když hleděla na ty tři cukříky.

„Slečno z Mechového kopce, dlužíme vám omluvu.“

Kupodivu nepromluvil mladý pan z Větrné hůrky, ale jeden z jeho společníků.

„A vy jste?“ zeptala se. Každý z nich byl pohledný, pouze jiným způsobem. Všichni měli bezchybnou dívčí pleť, velké hluboké oči a dlouhé vlasy vyčesané do působivých účesů, ze kterých trčely třpytivé jehlice a spony.

„Jsem Božidar, druhý syn vévody z Praříče.“

Jako příslušnice divokého pohraničí, druhá Gabriela si příliš necenila ozdobných mládenců.

„Tady je má ruka,“ řekla a zlomyslně dodala, „pokud nevadí, že je od krve.“

K jejímu překvapení si Božidar poklekl na jedno koleno, chytil ji za prsty a přiložil si je k čelu.

Nikdo další už jeho gesto nenapodobil. Dokonce se jí zdálo, že zbylí dva na ni hledí závistivě, štítivě a nepřátelsky.

„Pokud mi někdo dluží omluvu,“ poznamenala proto a ukázala na toho, který se tvářil nejvíc kysele, „pak tady pan Theodorik. Jsem jedno ucho.“

„Omluvu? Já? Proč bych měl?“

Když byla profesorka Truchlivá z doslechu, Theodorik neměl zapotřebí předvádět poslušnou a ochotnou stránku. „Naše záležitosti nepovažuji za vyřízené, zdaleka ne,“ procedil chladně. „Ale s omluvou nepočítej, ty divoško z pohraničí.“

Božidar, který skupinu vedl, ho klepl lehce po rameni čímsi, co vypadalo jako složený vějíř.

„Ale, příteli, nebuď tak odměřený. Došlo k nedorozumění a slečna Gabriela utrpěla újmu.“

„Proč s ní ztrácet čas? Nevšiml jsem si nějaké újmy.“

„Ale ano, všiml. Má šaty zamazané krví.“

„Krev? To…“

To není problém? zarazila se. Na okamžik se nechala zmást laskavou řečí Božidara. I když jí sluhova krev ulpěla na prstech, mazaný vévodův syn ukazoval na zaschlé pozůstatky nesčetných potyček z lesa Roztomilých kulíšků.

Baron z Mechového kopce původně hodlal nechat oblečení své družiny vyčistit, ale vzhledem ke zdržení způsobené zmatkem kolem lesapána se jeho rodina dostala do města příliš pozdě.

Plánuje mne zesměšnit! uvědomila si. Uchlácholit a zesměšnit! Koukejte! Urozená dáma zamazaná od hlavy až k patě! Bastard!

Gabriely nebyly zběhlé ve slovních potyčkách. První se vždy spoléhala na Světlaninu prořízlou pusu a druhá dávala přednost činům.

Co by na mém místě udělala Trojáková? Nebo Velehradský?

Pokud šlo o soutěže v ostrovtipu, považovala ty dva za pravé autority. Záviš vynikal uměním kruté ironie, zatímco Světlana dráždila své okolí řečněním ad absurdum.

Také zde byl příklad k dokonalosti vycepované Lýdie Krajcarové. Ovšem předstírat povznesenou stříbrnou před synem vévody se zdálo poněkud outre.

Chce mne přivést do rozpaků? Chce, abych přiznala, že jsem špinavá už přišla?

Aby nikoho nenechal na pochybách, jaké skvrny má na mysli, Božidar starostlivě ukazoval nedostatky Gabrielina odění, počínaje límcem a jezdeckými botami konče. I slepý by poznal, že jde o skvrny několik dnů staré.

Když ho druhá Gabriela užuž hodlala spráskat bičíkem, bez ohledu na následky, první se pomodlila ke svaté Světlaně a rozhodla se pro její kartu.

„Pro sladkou paní Ladu!“ vykřikla afektovaně. „Ten darebák mne celou zakrvácel. Vskutku! Mé nejlepší cestovní šaty zničené. Pane z Větrné hůrky,“ obrátila se na studenta, který se škodolibě usmíval, „musím žádat náhradu.“

Theodorikovi spadla čelist: „Náhradu? Jakou náhradu? Za co?“

„Chcete snad popřít, pane, že mne váš sluha napadl a zakrvácel? Před všemi svědky, co jsou tady?“

„To snad ne!“

„Ale ano, kamaráde, my to všechno viděli,“ ozvalo se zezadu.

„To je holý nesmysl! Kdo to řekl?“

Theodorik se výhružně rozhlédl, kdežto Božidar s úsměvem ustoupil do pozadí. Zdá se, že rozhodně nehodlá zničit svůj obraz milovaného sympaťáka, pomyslela si Gabriela pohrdavě. Past mi připravil a nechá hloupější, ať se v ní vymáchají.

„Ptám se znovu,“ zakřičel Theodorik. „Kdo se odvážil?“

„Já, Bachan.“

Do středu pozornosti vstoupil zavalitý měšťák. Co do nádhery svého oblečení, rozhodně nezaostával za nikým. Musel pocházet z bohaté rodiny, snad z ještě movitější než byl vévodův klan, protože vypadal vyšňořený jako páv. Pouze na svém rukávě neměl vyšitý erb. Jinak byl ztělesněním středověkého přesvědčení, že být tlustý znamená být majetný.

I když jeho tělo ještě vysloveně nepřetékalo tukem, tváře měl tak kulaté, že se mu očička ztrácela v úzkých štěrbinách.

„Já, Bachan,“ zopakoval prostě. „Bachan z domu U Pohodlné cesty. První syn, pokud na tom záleží,“ dodal netečně.

Gabriela si všimla, že třetí Theodorikův kumpán, který do teď mlčel, příteli varovně položil ruku na rameno.

Ne všichni měštáci jsou tady ovce, pomyslela si spokojeně. Tenhle tlouštík se alespoň nebojí.

Druhá Gabriela trpěla stavovskými předsudky a mrzelo ji, že by měla skončit mezi neurozenými. Ale také pocházela z chudého rodu, proto uměla ocenit nádheru a cenu Bachanova ustrojení. Dokonce se jí zamlouval víc než cukříci.

Tvůj vkus bych chtěla mít, ušklíbla se první Gabriela. Jako produkt moderní civilizace hleděla na nadváhu s odporem.

Theodorik si nevšímal varování a nezdvořile se na tlouštíka obořil.

„Jsem snad tvůj kamarád, ty omastku?“

Bachan spokojeně založil silné ruce na ještě silnějším břiše a usmál se jako sluníčko.

„Moje chyba, moje chyba,“ uznal. „Pochybuji, že bychom byli kdy kamarádi, Theodoriku. Prostě nám nezbude než se snášet. Co povíš, kamaráde?“

I Gabriela žasla nad Bachanovou drzostí, natožpak Theodorik.

„Odkdy se odvažuješ oslovit potomka vznešeného rodu jménem? Domníváš se, že se s tebou nevypořádám stejně jako ona?“

Ukázal na Gabrielu.

„Náhle jsem tvůj vzor?“ zasyčela, plná samolibého uspokojení. „Divoška z pohraničí?“

„Pokud na tom záleží, pak ne, nevypořádáš,“ odpověděl pokojně Bachan na Theodorikovu otázku. „Za prvé, nemáš její bičík. Za druhé, profesorka Truchlivá tě sleduje. Za třetí, jsem zapsaný student akademie.“

„No a co?“

„Pokud na tom záleží, pak dovol, abych ti nabídl své právnické služby zdarma. Poprvé gratis, podruhé za peníze. Ach, abych nezapomněl!“

Jako by vstoupil na jeviště, Bachan důstojně vykročil, aby se dostal doprostřed mezi obě řady, zde se uklonil - jak jen mu břicho dovolilo - a zvedl pravou ruku.

„Jako dítě,“ prohlásil, „jsem miloval cukroví a právnické knihy. Dort k mým desátým narozeninám neměl svíčky, ale zlatý paragraf.“

Všichni na něj užasle zírali, jen Gabriela si uvědomila, že tlouštík se chystá přisvojit její diváky.

„Slyšte, slyšte,“ zamumlala pro sebe, ale nepodnikla nic, aby tlouštíka zarazila. Jen si užij, já už se zviditelnila dost.

„Mí drazí budoucí spolužáci,“ pokračoval Bachan, „jste mladí a jako takoví málo znalí nařízení této starobylé instituce. Nevyčítám vám, že se oddáváte rozkoším života a opomíjíte studium školního řádu! Schválně, kamarádi. Kolik z vás se obtěžovalo přečíst si zdejší pravidla?“

Až na jednu nesmělou výjimku nikdo nezvedl ruku. Bachan si výjimku pochvalně změřil pohledem: „Přečíst neznamená porozumět. Ale abych vám předvedl rozdíl mezi skutečným odborníkem a laikem, zeptám se našeho odvážného kamaráda: Můžeš vysvětlit, proč já, člověk rodu prostého, mohu oslovovat ctěného pána Theodorika jako rovný rovného?“

Výjimka, kterou oslovil, se rekrutovala z řady šlechty a jako taková se hodlala zavděčit: „To rozhodně nesmíš! Ani nevím, proč bys směl.“

„Jsi si jistý, kamaráde?“

„Neříkej mi kamaráde. Jestli tak dobře znáš právo, pak víš, že bych tě mohl zažalovat.“

S drobnou úklonou na něj Bachan ukázal prstem. „Pokud na tom záleží, tady poznáte rozdíl mezi znalcem a prostým amatérem. Je pravdou, že oslovil-li bych důvěrně tady kamaráda dříve, než jsem se stal zdejším studentem, pak by on měl nárok na drobné peněžité odškodnění - nebo by také měl možnost mne fyzicky potrestat, aniž bych ovšem já utrpěl dlouhodobé následky. Což ovšem,“ Bachan si opět svého oponenta důkladně prohlédl, jako by vážil jeho tělesnou soustavu, „bych nedoporučoval, neboť zákony mi neodpírají právo na přiměřenou obranu. Nesmí ale dojít k napadení a poranění uraženého člena vznešeného rodu. Jak je vám asi jasné, zde se může výklad lišit kus od kusu. Proto doporučuji výběr právníka nepodcenit.“

„Hloupost!“ ozvalo se z několika stran.

„Aha! Hlas prostých laiků,“ zaburácel Bachan a vytáhl ze svého volného oděvu tenkou knihu. Její přebal byl pokrytý platinovým vzorem. Podobným vzorem byly pokryté i zbraně baronovy rodiny. „Zde jsem si dovolil malý výňatek. Plátno, prosím.“

Odněkud přicupitala služka. I ona byla oblečena do nádherných šatů, zdobených tak, že předčily šaty většiny zdejších studentů. Cukříci vypadají proti ní jako skupinka lepších bezdomovců, pomyslela si Gabriela, fascinovaná tou bohatou dvojicí. Jako její pán, i ona připomínala nafouknutý balónek. Mohla mít snad přes čtyřicet, ale její bezchybná pleť měla tvar, hladkost a barvu jemného pšeničného pečiva.

„Mladý pane, tady,“ zašvitořila, když vytáhla ze své brašny pečlivě složený kapesník lemovaný platinovým zdobením. „Prosím, buďte opatrný, ať se nenachladíte. Nemáme přes vás přehodit šálu?“

„Je mi horko, chůvo. Vyhoď, prosím, plátno.“

Sotva se vznesl do vzduchu, kapesník se jako padák rozvinul do plachty, která záhadně zůstala viset nad kamenným prostranstvím.

Footnotes

Potřebuješ založit, kamaráde?

Na vznášejícím se plátně se ukázala tato slova:

Rozhodnutím Gubernátorského úřadu Červánkového Města se uděluje všem studentům Akademie vyšších věd postavení ctěných občanů se všemi právy i povinnostmi.

Velectěná gubernátorka vlastní rukou

„Cože?“ vyjekl kdosi.

„To není možné!“

I Božidar, do té chvíle povzneseně klidný, vykřikl: „To by se neodvážila!“

Jelizaveta Truchlivá vstala rychle od svého stolu a ukázala na něj svou holí, nyní viditelně rozrušená. Božidar se vzápětí zkroutil do klubíčka a lapal po dechu. Ať už profesorka provedla cokoliv, Gabrielin prográmek Koupel ve žhavé lávě byl oproti tomu slabý odvar.

„Pa-ne Bo-ži-da-re,“ řekla profesorka Truchlivá a třásl se jí hlas, „i jako syn vévody nejste ničím víc než ctěným občanem. Nemáte titul a nebude ho nikdy mít, jestliže ještě jednou zpochybníte slova naší velectěné paní.“

„Přesně tak.“

I Jezabel Neškodná považovala za vhodné vstát. „Akademie vyšších věd je institucí pod správou gubernie,“ zahřímala. „Naše oddanost velectěné paní, včetně oddanosti našich studentů, stojí nad veškerou pochybnost. Pane Bachane, jsem si jistá, že nám ukážete příslušný odstavec.“

„Ovšem, paní profesorko.“

Nenadálý výbuch obou profesorek vyděsil kdekoho. Tlouštík rychle zalistoval ve své psychoaktivní knize a poslal na plátno krátký odstavec.

Důvody k vyloučení:

úmyslné zmrzačení či úmyslné zabití,

hrubé porušení školního řádu,

zrada Gubernátorského úřadu,

…

„Děkuji, pane Bachane, to stačí,“ přerušila profesorka Neškodná výčet a posadila se zpět do své židle. „Doporučuji vaší pozornosti třetí odrážku. My rozhodujeme, co je zradou gubernátorského úřadu.“

Profesorka Truchlivá spokojeně přikývla.

„Velectěná paní gubernátorka zde představuje zákon. Ona se nemusí ničeho od-va-žo-vat!“ odsekávala jednu slabiku po druhé a dodala: „Pokud všichni rozumíte, může pan Bachan pokračovat ve svém poučném představení. Studenti mé koleje mají možná dojem, že se jim dostane nezasloužených výhod na úkor ostatních. Ujišťuji vás všechny, že profesorský sbor zastává postoj přísné nezaujatosti. Mou povinností není pečovat o ničí křehká ega.“

Panečku! Tolik k protekci a nepotismu!

Gabriela si byla jistá, že Božidar a spol nečekali takové prohlášení. Pryč byla jejich povznesená nadřazenost, k jejímu uspokojení se tvářili zrazeně a vyjeveně. Sama by nejraději zatleskala.

„Pokud na tom záleží,“ zadrmolil Bachan, náhle také nervózní, „nabízím své právní služby. Poprvé zadarmo, podruhé za peníze. Kdykoliv mne můžete navštívit.“

„Malý moment!“ zarazila Gabriela splasklého tlouštíka, který zjevně toužil zmizet ze scény. „Nechtěl jsi svědčit v můj prospěch?“

„Ano, omlouvám se. Čili kama-“

Gabriela se zamračila.

On mi vážně chce říct kamarádko, pomyslela si nespokojeně a mimoděk zvedla ruku s bičíkem. Bachan si ji změřil a došel k závěru, že z případného střetnutí by nemusel vyjít jako vítěz.

„Ctěná slečno,“ opravil se.

„Říkej mi jménem,“ navrhla mu. „Nedokázal jsi před chvílí, že jako studenti jsme si všichni rovní?“

„Ano, ale…“

„Ale co?“

„Já ho neznám,“ přiznal Bachan nešťastně. „Představila ses jako mladší dcera barona z Mechového kopce,“ připomněl.

„Aha. V tom případě pokračuj,“ pobídla ho, aniž by mu ale své jméno prozradila. Druhá z Gabriel nevyznávala hodnoty rovnostářské společnosti o nic víc než Božidar a proto ráda využila příležitost Bachana usadit. Proti vůli gubernátorky se ovšem neodvažovala jít.

„Není o čem mluvit,“ řekl Bachan. „Theodorikův sluha zamazal tvé šaty krví. Proto ti jeho pán dluží za nové.“

„Za nové?“ ozval se Theodorik pohrdavě. „Ať mi pošle účet z čistírny.“

„Pokud na tom záleží, tak ty šaty jsou zničené. Ale deset zlatých hřiven by mělo stačit jako náhrada.“

„Deset zlatých hřiven! Zbláznil ses?“

„Ovšemže ne,“ odpověděl Bachan důstojně a ukázal na svou služku, aby naivně vysvětlil. „Její šaty tolik stály.“

Mezi studenty nebyl nikdo, kdo by na kulatý pár nezíral ohromený bohatstvím domu U Pohodlné cesty.

Baron z Mechového kopce musel prodat velkou část svého postradatelného majetku, aby pro své děti koupil psychoaktivní zbraně nejnižší kvality. Ale i tak se musel rozloučit s větší části svého našetřeného zlata. Jenom její šaty přišly na třikrát víc než můj bičík, sténala Gabriela v duchu. Tytéž myšlenky museli mít i ostatní studenti, všichni v očích lačnou závist.

„Bojím se zeptat, kolik stojí tvoje služby,“ řekla nahlas. Náhle k Bachanovi cítila takřka hřejivou náklonnost.

„Je deset zlatých hřiven moc?“ zeptal se tlouštík a poškrábal se na hlavě. „Žádný strach. Právničina je můj koníček. Nebudu si účtovat nic přemrštěného, jednu zlatou hřivnu nanejvýš.“

„Zlatou hřivnu? Jmenuji se Gabriela, kamaráde nejdražší,“ zašeptala a málem ho objala, jak opustila od svých stavovských předsudků. „Moje šaty nestály víc než dvacet stříbrných tolarů. A jak se tak rozhlížím, tvoji sazbu si tady nemůže nikdo dovolit. Tříjizvá,“ otočila se a zakřičela, „pomoz služce pana Bachana složit jeho plátno. Už ho nebude potřebovat.“

Tříjizvá nepotřebovala nápovědu. Vyhrnula se na zteč, aby opečovávala obtloustlou služtičku jako dávno ztracenou rodnou matku.

„Opravdu dvacet? Stříbrných?“

Tlouštík nemohl pochopit, jak by mohly být šaty urozené slečny tak levné.

„Opravdu dvacet,“ zašeptala a důvěrně na něj mrkla. „Jsem ze skromného rodu,“ řekla nahlas. „Dvě zlaté hřivny proto budou stačit.“

„Dvě? Proč raději nepřepadneš banku,“ ucedil Theodorik a ukázal v dlani několik měděných mincí. „Tady je sto grošů a zbude dost i na jídlo pro celou rodinu. Každý ví, jak chudé jsou rody z pohraničí.“

„Chudé, ale hrdé,“ opáčila chamtivě, byť si nedělala velké naděje, že by z něj cokoliv vyrazila. I rod hraběte z Větrné hůrky zřejmě trpěl napjatým rozpočtem. „Dvě zlaté hřivny za mou uraženou čest.“

„Jakou čest?“ odfrkl si Theodorik. „Kdo je tvůj otec a kdo je tvá matka? Honák a děvečka ze stáje, kteří si říkají baron a baronka.“

Ten hoch má sebevražedné sklony, pomyslela si Gabriela pochmurně. Její druhé já bylo všechno, co ona nebyla. Polykat urážky nebylo jeho forte. Vyloučená první den? Za úmyslnou vraždu? Nový zdejší rekord?

Než ale mohla sledovat, jak ubíjí Theodorika k smrti, zakročil poslední z Božidarovy trojice.

„Omluv se a zaplať,“ řekl nevlídně a položil Theodorikovi ruku na rameno. „Baron z Mechového kopce je dobře známý hrdina a jeden z vůdců nezávislých pohraničních rodů. Můj otec si ho vysoko cení. A co se týče její matky…“

Tady zaváhal, aby pak dodal s neskrývaným odporem: „Potomek jedné z tisíce dcer nemůže být bezvýznamného rodu. Když už nic, její děd je arcidémon.“

Hurá, pomyslela si trpce, povýšila jsem z vnučky démonů na vnučku arcidémona. Co mi drahá matka ještě zapomněla vysvětlit?

A hlavně, jaký arcidémon? dodala první z Gabriel. Někdy Hra dávala smysl, někdy ne. Ale pokud Světlana přísahala na existenci bohů, proč by zde nemohly existovat jiné nadpřirozené bytosti? Má nově nalezená teta Neškodná se jistě nemaskuje pro nic za nic. Hrozí snad, že mne dav zlynčuje při první příležitosti?

Nezbývalo jí ale než se tvářit pyšně a netečně.

„Ohó,“ ozval se Bachan a zaujatě si ji prohlížel. „Ohó!“

„Ohó co?“ zeptala se a věnovala mu otrávený pohled svých kozlích očí. „Vyděšený? Zhnusený?“

„Ne, ani náhodou,“ odpověděl rychle a nejspíš neupřímně. „Nikdy jsem žádnou z linie Černoboga nepotkal.“

Jistěže ne, ušklíbla se v duchu. Jen ses u jedné před chvílí zapsal na kolej. Já jsem až druhá v pořadí.

„Je pravda,“ zeptal se Bachan dychtivě, „že každé jeho dítě je ženského pohlaví?“

„Jak to mám vědět?“ odsekla. „Já alespoň jsem. Chceš se přesvědčit?“

„Prý jste od přírody vášnivé.“

Jen jedna z nás, pomyslela si. Bachan nemohl tušit, že pochází z podsvěta, ve které se slova jako vášnivá nebo náruživá stala synonymy pro hloupá, zaostalá nebo nevzdělaná. Pouze plasťácké ženy byly vášnivé.

„Pane Bachane,“ ozval se Božidar, svým přátelským způsobem připravený Gabrielu kdykoliv ponížit, „ve slušné společnosti se považuje za nezdvořilé vyptávat se na takové záležitosti.“

„Opravdu?“

„Opravdu,“ potvrdil Božidar s úsměvem. „Nejde nakonec o nic, čím by se některé klany či rody chtěly chlubit.“

„Slyšel jsem ale, že Černobog…“

„Stačilo,“ okřikla ho Gabriela. Neměla nic proti tomu dozvědět se víc o svém rodinném tajemství, ale nyní potřebovala vyždímat Theodorika.

S napřaženou rukou řekla: „Dvě zlaté hřivny, prosím.“

„Zapomeň!“ řekl mladík nervózně. „Nemůžeš mít všechny moje peníze.“

Všechny tvoje peníze? pomyslela si závistivě. Ona sama nedostala víc než padesát stříbrných tolarů, se kterými měla vystačit na půl roku.

„Budeš muset zaplatit,“ ozval se ten třetí, který se neobtěžoval představit. „Bylo zbytečné slečnu z Mechové kopce urážet. Navíc,“ dodal posměšně, „tuším, že drobné handrkování jí nebude proti srsti.“

„Deset tolarů,“ navrhl tedy Theodorik.

„Odkud že pocházíš?“ zeptala se pohrdavě. „Z Hamižné držgrešle?“

I tlustý Bachan na něj užasle hleděl. „Váš rod je na tom tak špatně?“ optal se nevinně. „Dům U Pohodlné cesty se okrajově zabývá i lichvou. Potřebuješ založit, kamaráde?“

Theodorik zrudl. „Hleď si svého. Sto tolarů a ani o groš víc.“

„Pět set!“ opáčila Gabriela.

„Dvě stě!“

„Dej jí rovnou tři sta, tam se potkáte,“ otráveně poznamenal ten třetí. „Chováte se jako dva trhovci.“

„Z cizího krev neteče, Gottfriede,“ odsekl Theodorik a rychle odpočítal stříbrné mince. „A jsme vyrovnaní,“ dodal významně, když lítostivě sledoval, jak Gabriela schovává peníze do svých hlubokých kapes.

„Jsme vyrovnaní,“ kývla souhlasně a donutila se spolknout jedovatou poznámku, kterou si její druhé já nehodlalo odpustit. Kolem a kolem, byla se sebou navýsost spokojená.

Zajímalo by mne, jak si vedou ostatní? napadlo ji, když se vracela do své řady.

Footnotes

I dyž se bojím, že dost přeplácím

O dvě hodiny dříve…

„Zastavte vlak, chci vystoupit!“

Po příjezdu do Červánkového Města, Světlanino nadšení pro Hru vystoupalo na samotný vrchol, aby nyní spadlo na dokonalé dno.

Jako intelektuálně založené dítě velkoměsta, Světlana nenašla zálibu v dobrodužství ve volné přírodě, natožpak v monstry zamořené divočině. Pokud kdy chtěla vidět zvířata, považovala nejbližší ZOO za naprosto dostačující návštěvní místo.

Vzhledem ke zdejším středověkým kulisám měla z příchodu do města obavy. Dobře znala svého Merleho a bála se, že jí na hlavu někdo vylije nočník.

Proto málem skákala nadšení, když opustili své koně ve stájích a vstoupili do futuristického prostředí, které v každém ohledu překonalo to, co ona považovala za civilizaci.

Místo elektromobilů se zde vznášely vozy, stylizované do drožek či kočárů. Městské čtvrti visely ve vzduchu, nadnášené jakousi záhadnou sílou. Maně si vybavovala bájné létající čínské hory v oblacích.

„To je nepředstavitelné!“ vydechla.

„Jo,“ odplivl si starý Raťafák, který ji zaslechl a který její nadšení nesdílel. „Raděj být tuhej než tu strávit o minutu dýl, než musím.“

„Máš pravdu, starý,“ přikývnul baron. „V každém případě, tady se musíme rozdělit. Vy dva víte kam jít, že?“

To platilo jeho starším dětem, které poslušně přikývly. Světlana i Juraj jeli na autopilota a nepletli se svým druhým já do ovládání svých těl.

„Ctěný pane barone,“ ozval se vysoký přísný zálesák, kterému říkali Velitel. „Pokud dovolíte, doprovodíme starší slečnu k chrámu naší sladké paní Lady.“

„Jo, musíme hejbnout kostrou, než tady Jolana dodejchá. Má namále, nebožka!“

„Já tě slyším, ty troubo,“ ozvala se tmavovlasá bledá žena, která ležela na nosítkách. U ní stála s vážným výrazem ryšavá Lištička a držela ji za ruku. Světlana provinila zvedla svou medicínskou berlu, aby jí ulevila. Zálesačka trpěla vnitřním krvácením. Jen díky zázračné moci berly a neustálé péči přežila až dodnes.

„Tady ne,“ vyštěkla Jolana.

„Já jen…“

Jolana unaveně zavřela oči.

„Špiclové chrámu jsou všude,“ vydechla. „Někdo tě práskne a budeš mít malér.“

„Jolano,“ napomenul ji Velitel. „Vzpomeň si, s kým mluvíš.“

„Ano, ano, omlouvám se, ctěná slečno. Jsem strašně neohleduplná od té doby, co mám na kahánku.“

„To je v pořádku,“ rychle se ozvala Světlana, přestože cítila, že její Kopretinu důvěrný tón urazil.

„Nevysvěcené jako my smějí léčit jen, není-li jiná možnost,“ vysvětlila Jolana. „Ale tady ve městě žádné výjimky neplatí. Já bych to měla vědět nejlíp,“ dodala trpce. „Vyrazili mne kvůli jedné pitomé holce.“

„Stejně si myslím, že ses na jepťuldu nehodila,“ konejšil ji Raťafák.

Jeptišku? vyděsila se Světlana, která začínala mít neblahé tušení. Jakou jeptišku?

„Děkuji pěkně,“ odsekla Jolana, „hned je mi líp, když vím, že jsem v lese udělala terno. Ty snad blbneš na kvadrát, strejdo Raťafáku.“

„Se nerozčiluj,“ zabručel dobromyslně Raťafák.

Ozvalo se suché významné zakašlání. Opodál stál pohledný muž v zelené kazajce a s bažantím pérem na klobouku. Nápadně nenápadně hleděl na zlaté cibulovité hodiny, které mu visely z kapsy na masivním řetízku. Na rozdíl od vesničanů, kteří se rozprchli, sotva je baronovi vojáci bezpečně dovedli do města, Rudolf a jeho zálesáci zůstali.

„Čas se rozloučit,“ povzdechl si baron a vřele objal své dvě starší děti. Po něm totéž zopakovala jeho žena, která své objetí doprovodila takovými radami, že se Kopretina i Žalud nepřestávali červenat.

„Máme v plánu se ubytovat hotelu Za Fíkovým listem,“ zakončila významně a předvedla bezostyšné obscénní gesto. „Váš otec mne poslední dobou zanedbával. Bude mi muset vynahradit ztracený čas, minutu za minutou, příraz za přírazem. Počítám, že domů odjedeme za tři dny. Kdyby sis své rozhodnutí rozmyslela,“ dodala pak s pohledem upřeným na Světlanu, „víš, kde nás hledat, má milá.“

Světlana pochopila dvě věci. Za prvé, démonická Sylvie jí dává možnost ucuknout z cesty, na kterou se hodlala Kopretina vydat. Za druhé, Medarda a Sylvii nečekají tři dny radovánek, byť se tak tváří. Jinak by je do hotelu nedoprovázel slizký Rudolf, který zřejmě zastupoval nejmenované politické síly.

Leda by plánovali prvotřídní orgie, pomyslela si rozjařeně a mrkla na Gabrielu, která se tvářila jako boží umučení.

Zdálo se, že její divoká nevlastní sestra se ve městě necítí dobře. Akademii vyšších věd měla původně navštěvovat Kopretina. Gabrielu nikdo nepovažoval za vhodného kandidáta.

To se ovšem změnilo ve chvíli, kdy se má Kopretina zbláznila, pomyslela si nespokojeně. Do čeho mne ta slepice uvrtala? Do místní obdoby kláštera pro nepolíbené panny?

Odtud také pramenila její pochmurná nálada. I když se ráda považovala za svatou, katolické ideály snášela pouze v historických románech, kde bylo přijatelné, aby ženské, jak se Jolana hezky vyjádřila, blbly na kvadrát.

Naštěstí měla příliš starostí s omdlévající léčitelkou, aby měla čas dumat nad čímkoliv jiným. Zanedlouho přiletěla zdejší obdoba létajícího taxi, patřičně vyšperkovaná do steampunkových podrobností. Vůz vypadal napůl jako létající kočár a napůl jako parní lokomotiva. Za letu tikal a zobrazoval záhadná čísla na analogových budících.

Pokud gotické stavby, pomyslela si, měly vzbudit ve věřících pocit bezvýznamnosti, co má vzbuzovat tahle monstrózní bestie?

Chrám naší sladké paní Lady byl postavený na kamenné platformě, která se vznášela dvacet metrů nad zemí. Její základ tvořilo kruhovité náměstí o průměru půl kilometru. Na okrajích stála souvislá řada domů; ty formovaly přirozenou zábranu před pádem do okolní propasti.

Uprostřed se tyčilo cosi, co bylo mrakodrapem, sochou, katedrálou i megalomanským snem. Chrám měl tři věže vysoké přes dvě stě metrů. Na nich jako na chůdách stála socha gigantické ženy vyvedené do fantastických podrobností. Její zlaté vlasy, tvořené čímsi, co mohla být ocelová lana, jaké se v moderním světě používala na nosné části závěsných mostů, s řinčením vlály a vrzaly.

Kostěj Nesmrtelný zavřený ve sklepě žaláře, kde se odráží ode zdi. Ráz na ráz. Rezavé řetězy v nejhlubší z kobek!

S jistým uspokojením Světlana zaznamenala, že ta žena se jí podobá. Měla úzkou elegantní tvář, rty, na kterých mohl být stejně dobře blahovolný jako výsměšný úsměv a štíhlou ladnou postavu.

Až na poprsí, uznala sebekriticky. Jako femme fatale v přípravě, Světlana vždycky cítila, že by do místnosti měla vcházet až dlouho poté, co její přítomnost oznámí hluboký dekolt. Tady mne Kopretina poráží na plné čáře. Jedno malé, bezvýznamné vítězství.

Neznámý umělec - ani na okamžik nezapochybovala, že úřadoval chlap - obdařil sladkou paní Ladu takovými přednostmi, že kromě léčení by bohyně mohla kojit i celý národ, kdyby na Červánkové Město přišel hlad.

„Alespoň zemřu ve slávě své paní,“ zamumlala Jolana a s posledním dechem drmolila modlitby.

Z třetí věže, na které nestála chodidla, vyrůstala medicínská berle; tu bohyně svírala v pravé dlani, zatímco levou držela vztyčenou nad náměstím. Odtud na shromážděné věřící dopadalo bílé teplé světlo.

„A přichází posvátný rauš,* pomyslela si Světlana neuctivě. Našla jsem vysílač, blahopřejte mi.

Zatímco v lese Roztomilých kulíšků zůstávalo její spojení s bohyní mlhavé, zde ji griloval přímý signál. Stačilo dovolit, aby vnitřní plamen přenášel data do jejího těla a mohla si užívat nepřetržitý ráj narkomanů.

Alespoň k tomu je má stříbrná výchova dobrá, pomyslela si, když nakvašeně uťala spojení. Plasťáci by se tu už váleli na dlažbě.

Ne každý měl její sebeovládání. Mnozí lidé postávali s unešeným, byť kapku slabomyslným výrazem, a zapomínali na důvod, proč sem přišli. O ně se starali novicky a novicové, oblečení do stejných rouch, jaké nosila Kopretina. Odváděli zpitomělé pacienty stranou a trpělivě se jich vyptávali na jejich potíže.

I k jejich skupině zamířil jeden ze zdejších opatrovníků. Neměl nebo nevlastnil medicínskou berlu - jako ostatně většina zde - a Světlanu pozdravil jaksi neochotně: „Ctěná slečno z Mechového kopce, ti nemocní jsou tady s tebou?“

Ctěná slečno? Neměli bychom být kolegové? Proč tak formálně?

„Ano, jsou tady se mnou, Benedikte,“ odvrkla se svým nejlepším hřejivým úsměvem, kterým za normálních okolností rozpouštěla i led. Mladý novic se zatvářil, jako by stoupl na zmiji.

No nazdar, nemám být já dobrotivá a slitovná duše? Gabriela je ze sester ta zlá, že ano?

„Ti ostatní jsou doprovod,“ řekla raději. „Jen ta žena na nosítkách potřebuje rychle ošetřit. Velice rychle!“ zdůraznila. „Trpí vnitřním krvácením. Už víc než týden. Je zázrak, že ještě žije.“

Mladý novic si zřejmě o povaze zázraku nedělal iluze. Nesouhlasně se podíval na berlu v její ruce a zeptal se: „Neléčila jsi ji, že ne?“

Zamračila se, ale netušila, co odpovědět. Skoro se zdá, chlapče, že mne chceš nachytat na švestkách.

„Léčila mne, protože sladká paní Lada si tak přála,“ ozvala se z nosítek Jolana. „Hejbni kostrou, pitomče. Není na tobě, abys posuzoval něčí hříchy.“

Novic popuzeně mávl rukou, aby vzápětí přiskočil k nemocné a chytil ji za zápěstí.

„Ale to je Jolana!! vykřikl. „Drahá sestro Jolano! Co se ti stalo?“

S trochou závisti si Světlana uvědomila, že uštěkaná zálesačka, kterou by ona nikdy nepovažovala za oblíbenou mezi kýmkoli, zde má lepší reputaci než její do sebe zahleděná Kopretina.

„Ano, já sama,“ zavrčela Jolana. „Jak mne odtud vykopli, dala jsem se k veselá partě zálesáků a dopadla jsem takhle. Chvalme jméno naší zpropadené sestry Agáty. Ta mne uvrtala do maléru.“

Raťafák, kterému léčivé světlo roztáhlo tvář do blaženého šklebu, se otřásl, aby ze sebe dostal z opojení.

„Heleď, mládenče,“ řekl, „tady ta holka je jednou nohou v hrobě. A tady ta,“ ukázal na Světlanu, „ji drží tejden při životě. Esli se nehejbneš, bude ti tu drahá Jolana smrdět do snů.“

„Ano,“ přidala se Lištička a odněkud vylovila stříbrný tolar. „Ocenili bychom, kdybys nám pomohl. Co nejsvižněji,“ dodala a nacvičeným pohybem nechala tolar vklouznout do jedné z jeho kapes.

„To-tohle je vážný případ,“ zakoktal mladík.

Světlana pozorovala, jak se jeho vnitřní plamen rozhořívá a proniká skrz zápěstí do Jolanina krevního oběhu.

Vida, vida, pomyslela si nespokojeně. Jde to i bez berle.

Benediktův vnitřní plamen byl proti jejímu titěrný, ale zacházel s ním obratně a bez váhání.

„Obávám se, že…“ zamumlal a zavrtěl hlavou. „Tady pomůže jen velekněz.“

„Tak ho zavolej,“ vybídla ho Lištička. „Nebo někam odešel?“

„Samozřejmě že ne. On zřídka opouští chrám. Ale…“

Lištička se zamračila. „Ale co?“

Musela ji v té chvíli ovládat Lýdie, protože skutečnou Lištičku Jolanino bytí či nebytí nedojímalo.

„Chce říct,“ vysvětlila Jolana odevzdaně, „že služby toho starého páprdy si nemůžu dovolit. Co naplat! Položte mne na zem. Zemřít ve slávě naší sladké paní je víc, než si zasloužím. Není nádherná?“

Božské světlo mělo zřejmě uklidnit pacienty a zmírnit jejich bolest. Jolana se do něj dívala, aniž by mrkala, jen z koutků jí tekly drobné slzy. „Je nádherná,“ opakovala. „Až zemřu, Raťafáku, rozdrť můj paměťový krystal. Ne abys ho někomu prodal, ty starý mizero.“

„Vo ten by tak někdo stál, holka pitomá.“

Raťafák ji důrazně šťouchl do ramene. „Eště se neluč, jo? Dyžs vydržela tak dlouho, těch pár minut tě nezabije.“

Něha zakrslého zálesáka měla na Jolanu stejně léčivé účinky jako živá voda. Pryč byla tichá odevzdanost. Vzepřela se na loktech a nepřátelsky zavrčela: „Jakých pár minut, ty pitomče nejapná? Máš dojem, že ten vyschlý páprda poslušně nakluše, aby mne zachránil? Kdyby mne chtěl zachránit, tak mne v první řadě nevylije z klášterní školy. Ten bastard dobře věděl, že nemám kam jít. A ostatně, kdo se ho prosí? Zemřu ve slávě své sladké paní a na něj zvysoka dlabu!“

S tím se vrátila ke svému slunění v božské přízni. „Lištičko, zlatíčko,“ zamumlala, „dohlídni, ať mne ten starý osel nechá na pokoji.“

„Škeble vostrá jako břitva,“ zazubil se Raťafák. „Nejlepší, jakou sem kdy v lese potkal. Ne že bych tam moc ženských potkal,“ dodal přemýšlivě.

Pak se rozkročil, ze širokých zad sundal svou kouzelnou sekeru a výhružně ji strčil novicovi pod nos. „Zavolej svýho velekněze, mladej. Vyřiď mu, že já, Raťafák, s ním hodlám projednat vobchod, jakej nebude moct vodmítnout.“

„Pane, ehm, Raťafáku,“ řekl Benedikt bázlivě, „i já bych chtěl naši Jolanu zachránit. Ale velekněz neléčí gratis pro deo. Musí dostat nabídku, která potěší naši sladkou paní. Taková jsou pravidla.“

„Vo tom právě mluvím, ty nedochůdče. Tadle kouzelná sekyra někoho přišla na několik zlatejch hřiven. Sem vochotnej ji vyměnit za život týdle holky.“

Zaražený vlastní štědrostí, Raťafák se podrbal na lysé hlavě a dodal: „I dyž se bojím, že dost přeplácím.“

Footnotes

Noblesse oblige, mon ami

Po Raťafákově překvapivé nabídce je Benedikt zavedl do vnitřních prostor chrámu. Světlana, která se domnívala, že chrám je něco jako větší nemocnice, marně pátrala po pachu desinfekce. Nenápadně rozhořela vnitřní plamen a pomocí berle prozkoumala okolí.

Nejzdravější místo ve známém vesmíru, pomyslela si posměšně. Kdysi měla příležitost se seznámit s rozborem vzduchu prestižní kliniky, která se soustředila na prodlužování života zlatonosů. Co tam dosáhli pomocí drahé soustavy filtrů, zvlhčovačů a nanotechnologií, tady prostě bylo.

„Bratře Benedikte,“ zeptala se zvědavě. „Odkud znáš Jolanu?“

Raději než nad záhadami nepravděpodobného prostředí, Světlana hodlala bádat nad tím, jak málo bylo zdejší osazenstvo nadšené, že ji vidí. Nejen bratr Benedikt Kopretinu nesnášel.

I když se její druhé já vracelo do míst, kde strávilo nějakou tu dobu, většina osazenstva ji zdravila přinejmenším zdrženlivě, ne-li přímo s protáčením panenek: Ona se vrátila? Co jsme komu provedli?

Naopak, o Jolanu se tady zajímal kdekdo. Její neštěstí vzbuzovalo upřímný soucit a u nosítek se prostřídala řada noviců, novicek i vysvěcených léčitelů. Korunu celému představení nasadila mladá kulaťoučká žena, která hystericky vzlykala u nosítek a žadonila o odpuštění.

„Odpouštím ti, Agáto, ve jménu sladké paní Lady,“ zamumlala Jolana ne právě milostivě, „a teď se ztrať, než povím strejdovi Raťafákovi, ať ti usekne tu tvou tupou kebuli.“

„Je tak oblíbená a já ji nikdy nepotkala,“ poznamenala Světlana, pobavená, jak sestra Agáta dojatě poděkovala a rychle odkvačila. Nejspíš nevěřila, že by Jolana hodlala odpouštět, byť na smrtelné posteli.

„Vy, ctěná slečno,“ odpověděl Benedikt s opatrným odstupem, „jste nastoupila do přípravy minulý rok. Sestra Jolana nás opustila několik měsíců předtím.“

Chvála nebesům, pomyslela si Světlana. Vrchol ironie by bylo, kdyby se ukázalo, že jsem za její odchod nějak odpovědná.

„Drahý Benedikte,“ zazářila na něj tak širokým úsměvem, že ji bolely tváře, „odpustíš si tu ctěnou slečnu, že ano? Před naší sladkou paní jsme si všichni rovni.“

A ty drž klapačku, obořila se na Kopretinu, která okamžitě hodlala protestovat. Myšlenky francouzské revoluce tu nebyly dvakrát populární. Liberté, égalité, fraternité. Pokud jsi nechtěla, abych z tebe udělala nejpopulárnější novicku široko daleko, proč jsi mne vůbec zvala do sebe?

„Jak si přejete, ctěná slečno,“ odpověděl ztuhle Benedikt. Podle všeho byl vyděšený do morku kostí. „Já opravdu nepovím, že jste sestru Jolanu tajně léčila. Já bych udělal totéž.“

„Neléčila jsem ji tajně,“ odsekla otráveně, že si špatně vyložil její úmysly. „Vis major a tak dále. Neměla jsem jinou možnost. Noblesse oblige, mon ami.“

„Nejsem si jistý, jestli se z toho vylíže. Ale jsme vám všichni vděční, že jste to udělala.“

„Obětavá je mé druhé jméno,“ ujistila ho. „Proč nemá Jolana ráda sestru Agátu?“

Ale Benedikt k ní choval zdravou nedůvěru a tvářil se, že otázku neslyšel. Místo toho ukázal na zdobené dveře na konci chodby. „Tam jsou soukromé komnaty velekněze. Poručil mi, abych vás zavedl sem.“

„To je dobré?“ zeptala se Lištička.

„Budoucnost nehádám,“ odpověděl rozpačitě Benedikt. „Velekněz je náladový a někdy s ním nepohnou i poklady světa. Ta sekera,“ ukázal na Raťafáka, „za moc nestojí. Odhadem nejlevnější psychoaktivní předmět, jaký se dá na trhu sehnat. Navíc zbraň! Je jaksi nemístné platit za léčbu naší sladké paní nástroji smrti.“

Zatímco Raťafák uraženě hladil nástroj smrti, Světlana se v duchu ušklíbla: Jak laciné! Guru povznesený nad materiální blaho, usazený v přepychovém apartmánku. Vsadím se, že to bude nepříjemný starý dědek, který si hraje na filosofa.

„Žádný strach,“ ozvala se Jolana tiše. „Pokud nás zavolal sem, hodlá mne léčit - nebo alespoň vyslechnout. Vy tři, utřete si boty o rohožku, ať mu nezasviníte koberce, je na ně háklivý,“ obořila se na zálesáky. „Lištičko, kamarádko, skloň se za mnou.“

Když Lištička poslechla, Jolana natáhla vzduch nosem a spokojeně si oddechla. „Už naštěstí nesmrdíš. Ten starý je užitečná známost. Byla by škoda, kdybys ho urazila.“

Lištička - nebo spíš Lýdie v jejím těle - se krvavě začervenala. „Už dávno jsem se umyla a vyprala ty hadry. A ty šetři síly.“

„Nevím, jestli je proč. Velekněz neumí zázraky. A já už nemám vnitřnosti.“

Už nemám vnitřnosti? pomyslela si Světlana s Kopretinou. Ona celou dobu věděla, co jí tajíme?

Důvod, proč Jolana ještě dýchala, měl svůj původ v medicínské berle. Nadpřirozená moc držela skořápku Jolanina těla funkční, byť potrhaná a zalátaná střeva už tiše hnila.

Světlana opět zvedla berlu, aby povzbudila Jolaniny životní funkce a oddálila neodvratný konec.

K čertu s tím! Ať mne třeba vyloučí. Kdo by chtěl být jeptiška!

Kopretina kupodivu neprotestovala a Benedikt se na ni podíval s něčím, co připomínalo obdiv. Pak zkameněl a napřímil se v pozoru.

„Slečno z Mechového kopce,“ ozvalo se za ní. „Zdá se, že na pravidla dbáte jen, když se vám hodí do krámu. Připomínám, že jako novicka nemáte právo užívat svou berlu bez dozoru.“

„Přistižena,“ zašeptala a teatrálně se otočila. Jak se dalo čekat, v kritické chvíli vyšel ze dveří sám velekněz.

Byl to starý vyschlý mužík, který mohl být ztraceným taťkou Aloise Kuňkala; toho připomínal sporým vzrůstem, propadlými tvářemi a zarostlým strništěm. Obřadní roucho na něm viselo jako na kostlivci a lemem bílého pláště by za sebou zametal smetí - kdyby ovšem podlaha nebyla čistá a vypulírovaná. Na rozdíl od Aloise měl ale šibalské oči s vějířky vrásek kolem.

„Jsem připravena zaplatit za své hříchy,“ deklamovala vznešeně. A kariéra pitomé jeptišky může táhnout do háje! Hurá!

„Pokorná až po konečky prstů,“ ušklíbl se velekněz. „Jen pokračujte, slečno z Mechového kopce. Vedete si skvěle. Pokud jste Jolanu nezabila doteď, pochybuji, že v mé přítomnosti uspějete.“

„Ano, prosím.“

Světlana se celá vyfoukla. Ať už si zdejšího nejvyššího představovala jakkoliv, rozhodně nečekala přívětivého mužíka, který vypadal, že se na své pozici ocitl omylem.

„Vaše Svatosti,“ řekla velice pokorně Jolana.

„Opět se potkáváme, mé ztracené dítě,“ pozdravil ji velekněz laskavě. „Když jsme se loučili, nežádal jsem tě, abys počkala, než se vody uklidní, abychom si pohovořili o tvé budoucnosti? Musela jsi natruc utéct do divočiny?“

„Vyloučil jste mne,“ odsekla Jolana. „Nechtěla jsem vám přidělávat starosti.“

„Další pokorná až po konečky prstů. Vy dvě,“ ukázal na Světlanu, „jste se hledaly, až jste se našly. Kapka nadání a hromada pýchy.“

Aha, napadlo Světlanu. Důvod, proč moji Kopretinu nesnášet? Kdo má rád talentované a upjaté šprtky, že ano?

„Já nemám nic společného se slečnou z Mechového kopce,“ protestovala Jolana. Než stačila kohokoliv urazit, rychle pokračovala: „Ctěná slečna si zaslouží kráčet ve slávě naší sladké paní. Já už nikoliv! Nechtěla jsem zvyšovat ničí břímě,“ dodala hrdě.

Velekněz ji klepl svou medicínskou berlou po čele, až jí poskočila hlava.

„Kdežto teď, dítě, když se vracíš po kouskách, nesu své břímě lehce… Slečno z Mechového kopce, můžete přestat! Velmi dobře. Zdá se, že jste u rodičů pilně studovala,“ dodal pochvalně.

„Jsem je nehodná dcera naší sladké paní,“ odvětila. Jistě, žvatlat nesmysly a chlubit se cizím peřím by ti šlo, napomenula Kopretinu Světlana. Program, který stařík pochválil, vytvořila ona - a za nehodnou dceru by se nikdy neoznačila.

„Víc nesvedu,“ promluvila raději a zvědavě se zadívala na velekněze. „Dokážete ji zachránit, ehm, Vaše Svatosti?“

„Přinesli jste dary?“ zeptal se.

Jakže, prosím? Dary?

V porovnání s moderní nemocnicí, kde by i umírajícího plasťáka sestry odvezly příbuzným z očí, aby ho šetrně připravily na poslední cestu (většinou koňskou dávkou sedativ), zde se všechno táhlo na dlouhé lokte.

Nejenže velekněze neobměkčilo, že se vrátilo jeho oblíbená studentka, ale ještě žádal o úplatek?

„Jakže?“ zopakovala nahlas a zcela vypadla ze své pokorné role. „Myslela jsem, že ji máte rád?“

„Jako vlastní dceru,“ odvětil velekněz klidně. „Vychovával jsem ji přes deset let. Vyloučil jsem ji proti své vůli a stejně tak ji musím nechat zemřít proti své vůli - pokud ovšem nepřijmu dary, které chrám bude považovat za dostatečné.“

Dura lex, sed lex? Tvrdý zákon, ale přesto zákon? uvažovala Světlana. Je to ten důvod, proč nás nepozval dovnitř? Aby ho nikdo nemohl obvinit, že Jolanu zachránil bez patřičné kompenzace? Dražba o její život musí proběhnout veřejně?

„Velekněz často odmítl léčit i příslušníky významných klanů,“ vysvětlil tiše Benedikt. „Kdyby se dozvěděli, že vyloučená novicka získala Ladino nejvyšší požehnání, zatímco oni nikoliv, obvinili by ho ze zaujatosti a měli by důvod ho nahradit.“

„Chápu,“ řekla Světlana a stiskla mu ruku, aby vyjádřila svou vděčnost - a hlavně, aby prolomila ledy.

Dočkala se ale reakce, kterou kdysi báječně sehrála jedna mladá herečka v Kočkách v růžích. Seriálový Tomáš Kocour ji plácl po zadku a ona ho obvinila ze znásilnění. Vlahé oči bratra Benedikta se zalily slzami, jako by se i on loučil se svými panenskými poklady.

Nebuď taková netykavka, napomenula ho v duchu, dotčená ve svých nejlepších citech.

„Heleďte se, velebnosti!“

Do popředí vystoupil Raťafák, obří frňák vystrčený důležité vzhůru. Svou kouzelnou sekeru nesl jako obětní kůzle a našlapoval na špičky svých těžkých kožených bot.

„My dva,“ ukázal na zkoprnělého velekněze, „jsme asi tak stejně vysocí, co? Já sem možná vo pár vousů vyšší. To by bylo, svatej pane, abychom se nedohodli. Tady je má sekyra a drobný si klidně nechte.“

„Vy jste ten slavný zálesák, kterému říkají Raťafák?“ zeptal se velekněz se zájmem. Dokonce udělal gesto, jako by se hodlal se starým přeměřit. „Vskutku, vyrostli jsme oba stejně. To je pro mne čest, pane Raťafáku.“

„Vy vo mý maličkosti víte, velebnosti? Je sice pravda,“ dodal pak Raťafák skromně, „že v jistejch kruzích sem skoro proslulej, ale todle…“

Obrátil se na Lištičku a hlasitě zašeptal: „Ctěnej pan Ještěr mi nevěřil, jaký sem eso. Ale tady má doličnej důkaz.“

„Jste velmi proslulý,“ ubezpečil ho velekněz a důvěrně se k němu naklonil, aby zašeptal: „Sekta Bdícího bratrstva na vaši hlavu, pane Raťafáku, vypsala odměnu dvou zlatých hřiven. Zdá se, že jste prozradil tajemství, které jste jim prodal. Není ta věc, kterou držíte v ruce, jejich platba?“

Raťafák se okamžitě zmenšil. „Nemám tucha, vo čem je řeč,“ zamumlal. „Nějak ale cejtím, že se budu muset na pár dlouhejch chvil stáhnout do lesů.“

„Berte to jako přátelské varování,“ usmál se velekněz. „A buďte prosím opatrný. Chrám sladké paní Lady na vaši nabídku nezapomene, pane Raťafáku. Ale přijmout ji nemůže.“

Footnotes

Něhou a láskou

„Vaše Svatosti,“ uklonil se Velitel, když ho skleslý Raťafák vystřídal u nosítek a mu se tak uvolnily ruce. „Jsem zástupce velmistra zálesácké gildy Ježků. Jolana patří mezi naše vážené členy a já za její uzdravení zaplatím cenu, o kterou si povíte.“

Velekněz se zamračil: „Bylo by lépe, kdybys mlčel,“ okřikl Velitele. „Varoval jsem gildu Ježků velice zřetelně, že si nepřeji, abyste naši Jolanu vystavovali nebezpečí. Co si tvůj mistr sliboval od toho, že ji poslal do divočiny?“

„Va-vaše Svatosti, já netušil,“ zakoktal zaraženě Velitel a ohlédl se za Jolanou. Ta hleděla do stropu a tekly jí slzy. „Já také netušila! Kdybych tušila, že za mne starý orodoval, do lesa bych ani nepáchla,“ zafňukala. „Já káča pitomá! Mělo mne napadnout, že mi nikdo nekoupí medicínskou berlu pro nic za nic.“

„Uzavřel jsem s vaším velmistrem obchod,“ vysvětlil velekněz. „Jolana potřebovala útočiště. Já zaplatil za její vybavení a on se zavázal, že ona bude žít poklidný a bezpečný život, dokud se situace nezmění a ona se vrátí, kam patří. Do náruče naší sladké paní Lady. A co jsem dostal za svoje peníze?“ zeptal se rozmrzele a ukázal na nosítka: „Vracíte mi ji rozbitou a ještě chcete, abych ji opravil?“

„Omlouvám se. Můj omyl, moje chyba,“ uklonil se Velitel. „Velmistr nebyl toho času na místě. Já rozhodl, že Jolana půjde s námi. Chcete-li někoho potrestat, potrestejte mne, Vaše Svatosti.“

„Ticho, hlupáku!“

Velekněz ho klepl svou berlou, což bylo zřejmě jeho oblíbené gesto. „Hlava zodpovídá za to, co činí tělo! Proto vyhlašuji na gildu Ježků klatbu. Odepírám Ježkům veškeré služby našeho chrámu.“

Všichni, kdo kolem postávali, se na dva zálesáky soucitně obrátili. Chrám měl monopol na léčení a léčebné prostředky. Bez nich se už tak nebezpečná výprava do divočiny stávala ještě nebezpečnější.

Jolana se na velekněze vyčítavě podívala.

„Vaše Svatosti! Prosím, neničte Ježky! Mám mezi nimi spoustu přátel.“

„Rád bych, mé dítě, rád bych. Ale nesmím připustit, aby si bezvýznamná gilda pletla mé milosrdenství se slabostí. Ježci musí zaniknout. Pokud jde o tvé přátele, jiné gildy se o ně postarají, jakmile se Ježci rozpustí. Zkušených zálesáků je nyní nedostatek.“

Jeho slova nejspíš ani Velitele, ani Němého nepotěšila. Nenapravitelný Raťafák, kterému rychle otrnulo, se zachechtal a poťouchle jim radil: „Můžete si dát přihlášku k Bažantům. Slizký Rudolf vám dá péro za klobouk a hezkej zelenej vobleček. Nakonec, nejste s ním jedna ruka?“

Jolana se ale nevzdávala: „Takže umřu a oni na mne budou vzpomínat jako na holku, která je zničila?“

„Kdo říká, že umřeš?“ opáčil velekněz. „Ještě jsme neskončili s vyjednáváním. Že ano, slečno z Mechového kopce?“

Tak to prr!

Světlana ustoupila zpět. Pokud čeká, že já něco nabídnu, pletete se! Budu klidně za mrchu, ale obětovat se nehodlám.

Představivost jí vykreslovala scénu, kde se zavazuje k věčnému odříkání, aby zachránila jeden lidský život.

Na rozdíl od naivních zálesáků tušila, že tady sotva jde o hmotné dary. Zejména, když bratr Benedikt tvrdil, že ani majetné klany často u velekněze neuspěly. Ten starý od jednoho z nás něco chce. Jinak by se neobtěžoval.

Ale velekněz nehleděl na ni, nýbrž na ryšavou Lištičku, která skromně stála stranou a do rozhovorů se nepletla, krásná a tichá jako obrázek.

„Já?“ zeptala se rozpačitě.

„Von je na zrzounky?“ optal se Raťafák světa kolem sebe. „Bych mu radil, aby byl vopatrnej. Někerý sou děsně popudliví.“

Lištička zatím předvedla vybrané pukrle, což působilo dost zvláštně, protože měla na sobě šaty mrtvého zálesáka.

„Já?“ zopakovala a ve tvářích zrůžověla. „Já jsem pouhá komorná, Vaše Svatosti. Nenechte se zmást mým nevhodným oděním.“

„I prostá komorná může skrývat cenná překvapení,“ prohlásil velekněz významně a ukázal na dveře za sebou. „Nadešel čas pro vážná rokování. Nic pro uši veřejnosti!“

Takže já jsem z obliga? oddechla si Světlana. Neměla z celé záležitosti dobrý pocit. Jolana jí příliš k srdci nepřirostla, takže ji ráda předala do další péče.

„Spolu s námi půjde bratr Ambrož jako člen chrámové rady,“ pokračoval velekněz. „Dohoda, kterou se chystám uzavřít bude ze své povahy tajná. Bratr Ambrož dosvědčí, že ne nevýhodná. Jako další svědky si vybírám slečnu z Mechového kopce a toho bratra, který se krčí támhle u lavice. Bratře Benedikte, proč se schováváš?“

„Já-já se neschovávám, Vaše Svatosti, já, ehm,upadly mi tady klíče. Ano, klíče mi upadly.“

Teprve nyní si Světlana uvědomila, že její stydlivý společník opustil pozice a tiše se vzdálil pod sochu neznámého léčitele, daleko z její prosluněné přítomnosti.

Začínáš mi lézt krkem, kamaráde, pomyslela si. Smrdím ti nebo co?

Vysoký a důstojný čtyřicátník, bratr Ambrož, jeden z mála zdejších kněží, kteří také nosili léčitelskou berlu, se s kyselým výrazem vydal do soukromých pokojů velekněze.

„Vy dva, novicové,“ otočil se k nim, než překročil práh, „pospěšte si a popadněte ta nosítka. Žádný zálesák nesmí s námi. A držte se u mne. Slyšeli jste Jeho Svatost. Budete mlčet o tom, o čem se bude jednat. Ta údajná komorná musí s námi.“

Zamračeně zkoumal Lištičku, jako by chtěl odhalit původ její nenadálé ceny.

„Vaše Svatosti,“ zasyčel pak, sotva se za nimi zavřely zdobené dveře. „Doufám, že víte, co děláte. Nebudu lhát chrámové radě, ani nepůjdu proti svému přesvědčení.“

„Právě proto, jsem si tě, bratře Ambroži, vybral,“ pokojně odvětil velekněz. „Nikdo tě nebude podezírat z přehnané náklonnosti k mé osobě. Nebo tady k sestře Jolaně.“

„K bývalé sestře Jolaně,“ opravil ho bratr Ambrož zachmuřeně. „Pokud jde o mne, já její vyloučení za křiklavou nespravedlnost nepovažoval a nepovažuji. Ve své pýše porušila všechna pravidla, která…“

„Ano, ano,“ přerušil ho velekněz netrpělivě. „Znám ten refrén i tu píseň. Jolana byla vyloučená, vyloučenou zůstává a léčit ji smím, jen bude-li zaplacena příslušná cena. Zajdu dokonce tak daleko, že o příslušné ceně nechám rozhodnout tebe, bratře Ambroži. Spokojený?“

„Spokojený budu, když nebudete marnit můj čas, Vaše Svatosti. Odvolal jste mne od dlouhé řady nemocných, kteří doufají v přízeň naší sladké paní Lady. Smím vědět, co za nabídku může chrám dostat od komorné v pochybných šatech?“

„Skutečně se stydím,“ ozvala se Lištička líbezně. „Kdybych byla bývala tušila, že…“

„Ticho, dítě, nikdo tě neobviňuje,“ utl ji bratr Ambrož a škodolibě dodal. „Jeho Svatost kráčí cestami, který ty neumíš vysvětlit.“

„Já myslím, že umí,“ řekl velekněz a sáhl do truhlice na svém psacím stole, odkud vytáhl něco, co vypadalo jako úřední zpráva. „Poslouchejte krátký úryvek, který vše vysvětlí.“

Jsme jedno ucho, pomyslela si Světlana.

„Před měsícem přišla tato zpráva,“ vysvětlil velekněz. „Sekta Devíti draků nabídla sektě Stříbrného úplňku srdce mořského pána a jiné poklady výměnou za tajemství jedinečné jehly jménem Bílá niť. Sekta Stříbrného úplňku nabídku odmítla. Devět Draků, jak už je jejich smutným a odporným zvykem, nepovažovala ne za odpověď a vyhladila všechny členy Stříbrného úplňku. Děsivé, není-liž pravda?“

„Co je nám do válek mezi sektami?“ odfrkl si bratr Ambrož.

„Mnoho! Jehlu Bílou niť ani tajemství její výroby se Devíti Drakům nepodařilo zajistit. Opravdu tě, bratře Ambroži, nevzrušuje pomyšlení na to, kam se podělal tak vzácný předmět?“ zeptal se velekněz významně. „V pozůstalosti po mrtvých se nenašel. Kde tedy může být?“

„Máme nějaké stopy? Ta holka, co tvrdí, že je komorná, ví, kde Bílou niť hledat? Pak chápu, proč jsme tady. Můžeme jí ale věřit?“

„Ona má víc než vodítka,“ poznamenal velekněz. „Podle mých zpráv, nebyla v době útoku ona vzácná jehla v sídle, ale na misi s jednou důvěryhodnou členkou sekty.“

„S ní?“

Bratr Ambrož ukázal nedůvěřivě na Lištičku. Ta poslouchala celou historii se zdvořilým úžasem.

„Se mnou?“ zopakovala. „Byla jsem komornou vznešené paní. O žádných sektách nic nevím.“

„Samozřejmě, že nevíš, mé dítě. Jsi prostá komorná v nesnázích. Možná by sis chtěla přečíst další naši zprávu. Pravda, náš chrám se nezabývá špionáží jako Stříbrný úplněk, ale často nakupuje informace od spolehlivých zprostředkovatelů.“

Lištička si přečetla papír, který ji podal, a pokojně ho vrátila. „Ano, ochočila jsem si samičku mrkavce. Ráda bych si pořídila malý stánek s pavoučím jedem a jinými potřebami. Nějak se živit musím.“

Velekněz dobrotivě přikývl.

„Ano, taková je běžná praxe mezi služebnictvem,“ podotkl. „Znal jsem jednu, která se rozhodla chovat slepice. Jiná zase pásla své dvě kozičky. Proč si tedy nepřinést smrtelně nebezpečného mrkavce pod sukní, že ano? Smím se zeptat, jak jsi ho údajně ochočila, mé dítě?“

„Něhou a láskou,“ odpověděla Lištička bez mrknutí oka.

Světlana vyprskla smíchy a praštila Benedikta po rameni. „To není k smíchu,“ zašeptal ten vyplašeně. „Žádná z těch sekt není k smíchu!“

„Ona si ochočila mrkavce?“ zeptal se bratr Ambrož a významně pokračoval: „Zaslechl jsem, že Bílá niť umí, mimo jiné, vytvořit silné paralyzační činidlo. Vzpomeňte si, Vaše Svatosti, neukazoval Bílý Úplněk svým zákazníkům sbírku živého hmyzu?“

„Vzpomínám si. Potřebovali spoustu něhy a lásky na všechny ty škorpióny a jedovaté stonožky,“ přikývl velekněz. „Ne, bratře Ambroži, nedělejte to!“ zvýšil náhle hlas. „Žádné unáhlené…“

Ale už bylo pozdě. Vysoký kněz, stále na pochybách, s kým má tu čest, zvedl medicínskou berli a Lištičku zalilo bílé světlo. Bratr Benedikt vykřikl hrůzou a odvážně se vrhl před Světlanu, kterou přikryl vlastním tělem.

„Ctěná slečno, utíkejte!“

Footnotes

Miř řádně, ať jim vystřelíš mozek z hlavy

„Blázníš?“

Světlana se zvedla z podlahy a nerudně se optala. „Jak chceš, abych utíkala, když mne shodíš na zem?“

„Já se omlouvám, neuvědomil jsem si….“

„Navíc,“ pokračovala Světlana nemilosrdně, „kam jsem podle tebe měla utíkat? Dokola podél zdi?“

Bratr Benedikt byl rudý jako rak. „Já myslel, že hrozí nebezpečí.“

„Zdá se, že ses pletl.“

Navzdory všem očekáváním a hrdinským skutkům, Lištička nehnula ani brvou a nechala bratra Ambrože, ať ji prověří od hlavy až k patě, v chladných zelených očích jemný výsměch.

„Myslím, že nejsi jediný, kdo střílel vedle,“ ozval se bratr Ambrož škodolibě. „I Jeho Svatost se zmýlila. To děvče je anomálie, chybí mu organické rozhraní, nebo jak laici říkají, vnitřní plamen. Pozoruhodný případ ke studiu, uznávám, ale sotva doporučení pro špióna v utajení.“

Velekněz se líně protáhl, nijak dotčený těmi slovy.

„Žádný vnitřní plamen?“ zeptal se. „A to je, cituji, pouze pozoruhodný případ ke studiu podle tvé vzácné diagnózy? Já žil v přesvědčení, že žádný živý tvor nemůže bez základního rozhraní v našem světě existovat. Nestřílíš vedle nakonec ty, bratře Ambroži, při vší úctě k tvým odborným znalostem? Slečno Lištičko, vy se cítíte být mrtvá?“ zeptal se s vychytralým úsměvem.

„Co tím chcete říct, Vaše Svatosti?“

„Jen to, že tahle komorná své vnitřní rozhraní dovedně maskuje. Což je podle mého dobrozdání plnohodnotná kvalifikace pro rozvědčíka.“

„Nesmysl! Jsem léčitel s dvacetiletou praxí. Poznám, že…“

„…nemá vnitřní plamen?“ dokončil za něj velekněz. „To je nemožné! V každém z nás alespoň trochu žhne. V některých více, v některých méně. Podle učebnic je to základní předpoklad existence života v našem světě. Slečno Lištičko, co povíte? Neskončíme s tou maškarádou?“

„Skončíme!“

To se ale neozvala Lištička, ale Jolana, které do té doby tiše odpočívala. „I kdyby ona byla tím, za koho ji máte,“ řekla zřetelně, „proč si myslíte, že by chtěla vyměnit můj život za tajemství své sekty? Vy dva jste úžasní! Zničíte Ježky, kteří se o mne starali! Vystrašíte strejdu Raťafáka! Vydíráte mou nejlepší přítelkyni! Plivu na vás!“

„Jak se opovažuješ?“

„Ale, ale, bratře Ambroži,“ opáčila Jolana rozzuřeně. Jinak to ani neměla. Ovládat se nebylo její forte. „Co bych se neodvažovala? Jsem jen bývalá novicka, jak jsi sám bystře poznamenal. Ty jsi patník u cesty, na který zvysoka…“

Bratr Ambrož spráskl ruce. „A tuhle drzou holku chcete zachraňovat, Vaše Svatosti?“

„Vzpamatuj se!“ zaječela Jolana. V jejím oslabeném podání to znělo jako kvílení veverky. „On mne zachraňovat nechce. On chce Bílou niť.“

„Rád spojím příjemné s užitečným, mé dítě,“ odvětil pokojně velekněz. „Proč nemít obojí? Nemusíš mít o svou přítelkyni strach. Ona a já se dohodneme za podmínek výhodných pro obě strany. Ty zůstaneš součástí naší výměny.“

„Sotva.“

„Proč myslíš?“

„Protože odevzdám duši sladké paní Ladě,“ zašeptala Jolana.

S obrovským úsilím rozdmýchala svůj vnitřní plamen, přesměrovala jeho chapadla do dvou prstů, kde připravila elektrický náboj. Defibrilátor, primitivní ad hoc defibrilátor, pomyslela si Světlana omámeně. Díky své zvláštní konstituci viděla více než ostatní, ale nepochopila, oč se Jolana pokouší. Pak už bylo pozdě.

„Ona se chce zabít,“ vykřikl Benedikt a vrhl se kupředu, aby ženu zastavil.

„Nesmíte jí dovolit!“

„K čertu!“ vyjekla Světlana a hbitě ho napodobila. Sebevražda v mé přítomnosti? Kopretino, tohle jde na naši hlavu!

Ale Jolana jim nehodlala dát šanci. Když se užuž dotýkala své hrudi, chytily ji za zápěstí pevné prsty. Lhostejná Lištička se ani neohlédla, když ji zachránila před tím, aby si výbojem roztrhla srdce.

„Nedovolila jsem ti odejít,“ sykla, jako by mluvila s neposlušným podřízeným. „Nedivím se, že tě vyloučili. Kdybys patřila k mým adeptům, nakrmila bych tebou své pavouky. Klidně lež a nepleť se do mých záležitostí.“

S těmi slovy nechala vyklouznout z tajné kapsy psychoaktivní jehlu a zarazila ji ohromené Jolaně pod bradu. Zálesačka nestačila ani promluvit, jak se zřítila zpátky na nosítka.

„Řízená paralýza,“ oznámila Lištička nevzrušeným hlasem. „Ovládám každý sval jejího těla. Když budu chtít, přestane dýchat. Vás ovšem bude zajímat jiná má dovednost. Protože sladká paní Lada neschvaluje zabíjení, předvedu vám, jak přivést tělo do stavu hibernace. Podle mého názoru,“ Lištička se bůhvíproč omluvně uklonila směrem ke Světlaně, „by bylo vhodnější pacienta zbavit vědomí. Tak vydrží déle.“

Vydrží déle? Ano? Čili jsi ze mne udělala trdlo? Světlana začala chápat, proč Lýdie nemá dokonalou Lištičku ráda. Celou dobu ses dívala, jak ji horko těžko držím při životě, ale neobtěžovala ses mi poradit?

Oba novicové a oba kněží pak fascinovaně přihlíželi, jak Lištička mění Jolanin metabolismus a zpomaluje její životní funkce. Bratr Ambrož, který přes svou pichlavou povahu byl jedním ze zdejších odborníků, použil medicínskou berlu a celý proces komentoval, včetně stručných odkazů na probíhající biochemii.

Naprosto mimo moji ligu, pomyslela si Světlana. I Gabriela by se nejspíš ztrácela. Co Gabriela! I moji profesoři by neměli šanci.

Nešlo ani tak o míru znalostí, jako o nonšalantní komentář bratra Ambrože. Byl v něm vzrušený obdiv fanouška, který ocení slušnou řemeslnou práci, ale žádný úžas, že Jolana se sníženou tělesnou teplotou chrní jako zazimovaný medvěd.

Když skončila, Lištička položila jehlu na stůl před sebe a klidně prohlásila: „Jak jste uhádli, jsem jedna z mistrů Stříbrného úplňku, možná ta poslední, která zná tajemství Bílé Nitě a mé sekty. Chcete-li se mnou vyjednávat, pak život té holky nabídněte jako bonus. Jste směšní, jestliže se domníváte, že mne můžete zaplatit tak snadno. My dvě chceme víc.“

„Zajisté, takové byly mé úmysly od samého začátku,“ ujistil ji velekněz, ale povzdechnul si. „Hodláme zaplatit mnohem, mnohem víc. Předpokládám, bratře Ambroži, že chrámová rada nic nenamítá.“

„Samozřejmě že ne,“ odvětil druhý z kněží a lačně sledoval stříbřitou jehlu před sebou. „I když nerad, musím vám pogratulovat, Vaše Svatosti. Nejraději bych vám zatleskal. Brilantní úlovek!“

„Klidně tleskej, bratře.“

„Tak daleko zacházet nebudu,“ ohradil se vysoký kněz důstojně a raději se obrátil na Lištičku. „Když jsi řekla, že vy dvě chcete víc, myslela jsi sebe a sestru Jolanu?“

Jolana, zdá se, přestala být náhle ex-sestrou, pomyslela si Světlana posměšně, aby vzápětí zůstala stát s otevřenými ústy.

„Když jsem mluvila o nás,“ vysvětlila Lištička a ukázala směrem k ní, „myslela jsem sebe a ctěnou slečnu Světlanu. Nyní sloužím klanu velectěného pana Ještěra.“

Přesně v šest hodin se Lýdie probudila. Malá víla se pletla, když se domnívala, že Hráči musí vevnitř strávit přesně dvanáct hodin. V šest hodin odpoledne se pomyslné brány otevíraly a v šest hodin ráno se zavíraly. Každý vstoupil ve chvíli, až dovolil NT-vysílači pohltit své vědomí.

Nouzová cesta ven ze Hry ale neexistovala. Jakmile Hráč vstoupil do Světa, vystoupit bezpečně směl až v šest hodin ráno. Proto také Záviš prováděl dramatická opatření, než jim dovolil lehnout si do postele.

Na oknech, byť se byt nacházel ve čtvrtém patře, nechal nainstalovat masivní mříže, i z balkónu najednou byl výhled jako z vězení, vstupní dveře posílil pancéřováním a přednášku o bezpečnosti jim držel s úmornou pravidelností každou neděli. Světlana tomu ironicky přezdívala chození na mši.

Jak Lištička správně poznamenala, stávali se klanem, rozvětveným rodinným uskupením, byť mezi nimi neexistovaly příbuzenské vztahy. To se ovšem změní s naší svatbou, uvažovala Lýdie v posteli, a také jakmile adoptujeme Gabrielu.

Obojí ji nevýslovně těšilo. Sdílený život s lidmi v ní probouzel zvrhlou potřebu lásky, a to v jakékoliv její podobě. I když se stála nedokázala Záviše pořádně dotknout, v soukromí měla spoustu plasťáckých představ, ve kterých on hrál hlavní roli. Ty fantazie někdy zacházely za rámec toho, co kdy považovala za přípustné, takže se domnívala, že jí je tajně podsouvá Lištiččino podvědomí.

V jedné cítila takřka hmatatelnou rozkoš, když skalpelem vyřezávala do Závišových prsou své jméno, zatímco on - on ji…

„Panenko skákavá, jsem zvrhlá až na půdu,“ otřásla se.

„Ne, ty nejsi zvrhlá,“ zabručela Gabriela, která měla potíže vstávat a ráda se k Lýdii tulila. „Moje matka je zvrhlá. Ty jsi normální.“

Obě Gabriely zřejmě nedokázaly Sylvii a Medardovi odpustit jejich řádění v hotelu Za Fíkovým listem. Medard, podezřele rudý, se marně bránil, že šlo o tajné jednání s vysoce postaveným šlechticem, který se ucházel o baronovu podporu.

„Jasně,“ zpražila ho Gabriela. „A o té podpoře jste jednali tři dny a tři noci, že jo? Nahoře, dole, zepředu a zezadu.“

„Někdy si budu muset s Laurou o tvých eskapádách promluvit, mužně mužný barone,“ přidala se Světlana. Ale své škádlení nepřeháněla, protože Medard zůstával provinilost sama a Záviš by jí neodpustil, kdyby kvůli ní tlouštík přestal plnit své povinnosti.

Včetně těch manželských, zachichotala se Lýdie. Od doby, co vynechávala modré pilulky, se chovala krajně bláznivě. Někdy měla strašlivou touhu vstát a vrhnout se Závišovi kolem krku - a jednou to i provedla s příšernými následky.

Záviš byl kdykoliv připravený opětovat projevy náklonnosti, i když je sám nevyhledával. Jejich důvěrnosti většinou končívaly tím, že nad ní převzala vládu Lištička a ze Záviše promluvil Adonis, zdvořilý hlas rozumu, který zabil jakoukoliv zábavu.

Stejně je to zvláštní, uvažovala, když cítila, jak se k ní tiskne dívčí tělo. Gabriela ve mně vzbuzuje jen lehkou nevolnost, kterou snadno potlačím.

S trochou pýchy si všímala, že její předstírání vedlo černovlásku k mylnému dojmu, že Lýdii je její dotek příjemný. Čím víc Gabriely splývaly v jedno, tím více se stávaly majetnější a závislejší na svých mateřských postavách. Někdy se dokonce stávalo, že Gabriela Lýdii začala objímat, aby ji zabránila ve sbližování se Závišem.

Gabriela se po všech stránkách měnila před očima. Díky kosmetice a pravidelnému cvičení získávala nadpozemské tělo občanky vyšší kategorie - a díky druhému já se naučila chovat s chladnou arogancí pravého stříbronose.

Zatímco Lýdie se bála, že se z Gabriely stane totéž monstrum, které se stalo z ní, Záviš předával své budoucí dceři ponaučení, které by nápadně připomínaly rady Lýdiina zlatého otce, kdyby k nim ovšem nepřidával zlomyslné doušky.

„Plasťáci jsou bahno společnosti,“ slyšela ho jednou. „Ani dotknout se jich nesmíš, aby ses neušpinila. Ale když už se jich dotkneš, nemusíš proto trávit hodinu v mojí koupelně.“

Anebo: „Pravý stříbronos ví, že stojí pouze na začátku startovací dráhy. Tvůj cíl jsou občané první kategorie, má malá. Miř řádně, ať jim vystřelíš mozek z hlavy.“

S takovou pokřivenou výchovu je složité vyznávat ideály společnosti, pomyslela si Lýdie. Sama netušila, co by měla či chtěla Gabriele předat. Ve třiceti jsem trochu mladá na roli matky, obzvlášť když mé dceři je dvacet.

Footnotes

Kdo si tu koleduje vo betonový botičky?

Za okny byla říjnová deštivá sobota a Šest společníků čekala návštěva velkolepého Herního Centra. Když před ní stáli poprvé, shodli se, že fantasticky zdobený mrakodrap působí jako pěst na oko. Nyní, když je Červánkové Město naučilo, jak přezdobené mohou pohádkové čtvrti být, jim administrativní budova přišla skoro protivně holá, ochuzená o tisíce soch a plastik, které by ji ve Světě ovíjely.

Co se týče okolních strohých a funkčních staveb, za ně se Hráči v duchu styděli. Jakmile se dostala pod vliv zdejšího NT-vysílače, vynořovala se druhá já a jejich poznámky byly více než kousavé.

„Povím ti, čoveče,“ ozval se jeden chlapík, který vypadal někde mezi stříbronosem a lepším bronzákem, „sem vobyčejný ucho, ale i můj kamrlík vypadá doma líp než todle.“

„Moje řeč,“ přikyvoval mu tělnatý plasťák, „domorodci sou zaostalí a za vopicema, navíc oškliví. I moje stará by je trumfla.“

„Sem myslel, že tvoje stará je šlapka?“

„Jo, dyby ale vypadala jak tamty, tak si nevydělá.“

Tělnatý plasťák pohrdavě ukázal na skupinku bronzáckých krásek. Kolemjdoucí dámy na něho užasle hleděly, šokované jeho drzostí a také tím, s kým se vybavuje.

„Tady se dějí divné věci,“ poznamenala jedna. „Slyšela jsem, že když se člověk dostane do Hry, zešílí.“

„Vypadá to tak. Pojďme odsud pryč.“

„Zůstali jen zvědaví čumilové,“ poznamenal spokojeně Záviš, když vystoupili z e-taxi. „Ani korporace, ani mafie už tu nevystrkují drápky. Zavedeme jednoduché pravidlo. Pokud bude mluvit vaše druhé já, ať, ehm, zvedne levou ruku. Jasné? Barone? Kopretino? Žalude?“

„Jasné,“ zahučeli. Lýdie hned cítila, jak jí cuká v levé paži.

„Strašně vtipné,“ zamumlala. „Pokud chceš být s ním, pak prosím.“

Od chvíle, kdy se dozvěděla o tragédii Lištiččiny sekty, se na ni neuměla zlobit. Někdy se dokonce přistihla, že pláče, sotva si představí masakr Stříbrného úplňku. Lištičku ovšem nic nedojímalo. Zarputile trvala na tom, že se hodlá stát Závišovou manželkou a splynout s paní Lýdií, jedno v jakém pořadí. Stylizovala se neustále do role vděčné služebné, až jí tím lezla krkem.

Často převzala vládu nad tělem, když měla příležitost obsluhovat. Medard málem umřel šokem, když se před ním ta, kterou měl za úctyhodnou korporátní princeznu, uctivě poklonila a nabídla mu trepky.

Naopak, Kopretina, která do jejich světa vstupovala nerada a s ostychem, protože jí připadal vulgární, Lištičku vyhledávala. Nejspíš proto, že jí chybělo oslovení ctěná slečno.

Také baron se projevoval, ale pozoruhodně krotce. Někdy si tajně strčil do kapsy přenosný NT-vysílač a odešel za Laurou pomáhat na zahrádku. Stávalo se tak bez Medardova souhlasu a dohledu. Vousáč šílel žárlivostí, když se domýšlel, co se mezi Laurou a baronem děje.

„Vždycky mne odstaví, knokautuje mne,“ stěžoval si potají Závišovi. „Když se vrátím ke kormidlu, Laura se ve tři hodiny odpoledne sprchuje. Proč, safra, proč?“

Žádný z nich neuměl zůstal čtyřiadvacet hodin ve střehu. Jejich dočasná zatmění měla různé následky. Juraj například zjistil, že Žalud prozkoumal všechny hanbaté časopisy, které Lukáš schovával pod postelí.

Mít sebou druhé já mělo i světlé stránky…

Světlana Kopretinu nechávala bdít během přednášek, které považovala za příliš nudné, aby se s nimi zatěžovala ona sama. Trochu jí sice vadilo, když se pak dozvěděla, že je děsně úzkoprsá a že s ní bývala větší legrace, ale to odbyla jako malou daň za výhody, které jí svědomité a pečlivé druhé já přinášelo do života.

Lýdie začala nosit větší kabelku s netypickým obsahem. Kromě šminek Lištička vybavila přihrádky náležitostmi jako lovecký nůž, teleskopický obušek, ocelové lanko, rukavice a několik záhadných lahviček, z nichž v největší byla koncentrovaná kyselina sírová. Také vylovila - málokdy při vhodných příležitostech - schránky s těly pavouků, které Lištička sbírala s nadšením hodným lepší věci.

Lištička vůbec milovala přírodu, takže Lýdie často vyhazovala lístky od muzeí a zoologických zahrad. Na výpravách za vzděláním Lištičku doprovázel z příčin naprosto nepochopitelných Žalud, kterého nikdo z vášnivého zaujetí pro rebus naturalibus nepodezříval, leda snad ony věci přírodní měly dlouhé nohy, krátké minisukně a hluboký výstřih.

Baronův syn se ostatně zabydloval snadno a s Lukášem, Vránou a Košem byl jedna ruka. S Vránou se dokonce stihl muchlovat, což dotčený Juraj zjistil, až když si otíral tvář zamazanou od bílého pudru a černého gotického líčidla. Na druhý den se s Vránou musel rozpačitě držet v objetí - a to bohužel nejen před partou, ale i Světlanou, která sebou mlátila smíchy o zem.

Jsme jedna velká šťastná rodina, pomyslela si Lýdie spokojeně a beze stopy ironie. Všechno by bylo v nejlepším pořádku, kdyby Záviš nebojoval s postupující demencí, způsobenou psychovirem; kdyby se v jejich světě neobjevil sám velmistr Devíti Draků, zodpovědný za vyvraždění Stříbrného úplňku; a také kdyby jim z konta nemizely peníze jako sníh na slunci.

A kdybych se se svým snoubencem dokázala držet za ruce déle než pět minut, dodala sklesle. Jinak si nestěžuji, opravdu ne.

„Naladěna na tragickou notu, miláčku?“ optal se jí Záviš, který v ní četl jako v knize. „Buď klidná, jsme tady, abychom zažehnali hrozící krizi. Za chvíli se objeví Snížek, který ti zlepší náladu. Můžeš mu dát najevo, jak se ti protiví.“

Máchl rukou, aby přitáhl její pohled k majestátnímu schodišti. Aniž si to uvědomila, prošli dračí bránou a vstoupili do haly budovy, kde se odehrávala informační výměna mezi Hráči. Zde náhubkový zákon neplatil, ale to ještě neznamenalo, že Hráči, zejména ti pod křídly korporací či mafie, hodlali cokoliv sdílet. Na druhou stranu, někteří nakupovali a platili dobře, proto se po nich Záviš lačně rozhlížel.

„Pane Mechový,“ ozvalo se. „Pane Mechový! Tady jsem!“

Když Lýdie vzhlédla, že se k nim řítí čtyřicetiletá žena s vytrhaným účesem a nosem jako skoba. Byla oblečená tak křiklavě, že Lýdie se bezděčně schovala za masku povzneseného stříbronose: „Přejete si?“ zeptala se chladně.

„Dobré poledne, paní. Nebo slečno?“

Žena si bystře prohlédla její ruce a když neviděla snubní prstýnek, opravila se. Trochu se zamračila, když vedle Lýdie poznala Záviše, ale pozdravila ho se zubatým úsměvem, rámovaným rty s pečlivě nanesou rtěnkou a tmavými konturami. „Pane Velehradský, jaká náhoda. Přišla jsem za panem Mechovým.“

Záviš jí věnoval ještěří úšklebek a napřáhl se, aby zabránil Medardovi vystoupit dopředu.

„Paní Šouravá,“ řekl chladným tónem asistenta. „Pan ředitel je zaneprázdněný muž. O jeho holiče se postarám sám. Jakmile bude potřebovat čerstvý sestřih, zavoláme vám.“

„Aha, samozřejmě. Vy si mne pamatujete?“ zeptala se a nezněla polichoceně.

„Věra Šouravá,“ odříkal Záviš lhostejně. „Údajná majitelka kadeřnictví JAK MODEL, TAK MODELKA. Spolupracuje s mafií, nižší pozice v organizaci. Ale to se od chvíle, kdy začala pečovat o sličné otrokyně, jistě změnilo,“ dodal jízlivě. „Předpokládám, že mafie si svých Herních kádrů cení. Ještě jednou se pokusíte oslovit pana ředitele, tak vám přijdu osobně poděkovat. Mimochodem, nemáte dvě dcery?“

„Má děvčata do toho nemíchejte. Chcete vyhrožovat mým dětem?“

„To byl hloupý dotaz. Myslíte, že na vydírání má mafie patent?“

„Nemám s mafií nic společného.“

„Tak to jsme dva, ale jenom jeden z nás nelže.“

„Jste zatracený nezdvořák, pane Velehradský,“ odtušila Věra Šouravá klidně. Až příliš klidně, napadlo Lýdii. Pokud věděla, že je Záviš stříbrný, měla mu žena podle všech nepsaných pravidel rychle ustoupit.

„Nesnáším mafii,“ řekla Lýdie. Uvnitř zuřila a měla strach. I přes hrůzy, které zažila v lese Roztomilých kulíšků, ji stále pronásledovala vzpomínka na tři muže ve vosích maskách a tři nože. „Neslyšela jste mého snoubence? Zmizte nám z očí!“

„Zajisté, slečno. Nebudu rušit.“

Věra Šouravá se usmála a poslala Medardovi vzdušný polibek. „Mám ráda silné muže, pane Mechový,“ dodala koketně. „Ale jsem raději, když je potkám v lepší společnosti. Určitě se potkáme.“

Lýdie měla nepříjemný pocit, že v jejím hlase uslyšela výhružný podtón. Znovu jí zacukala levá paže. Prsty hbitě otevřela kabelku a nahmatala jednu z Lištiččiných záhadných lahviček.

Ale jejich nová známá pochopila, že se přes dva stříbrné nedostane. Poodešla stranou, posadila se do jedné z kožených pohovek, nasadila se chytré brýle a prohlížela si je jednoho po druhém.

„Chce si nás zapamatovat?“ zeptal se nervózně Juraj. „Máme si schovat obličej?“

„Nemusíš,“ pohladila ho konejšivě Světlana po rameni, „tak ošklivý nejsi. Haló, zvědavá kadeřnice,“ vydala se vesele k sedící ženě, „můžu mít vizitku? Vždycky jsem si přála mít vlasy jako zkroucený květák. Slyšela jsem pár chlapíků, jak si stěžují, že je straší zrůdy. Nejspíš vás potkali cestou dovnitř.“

Věra Šouravá byla zřejmě na svou nakadeřenou ozdobu citlivá, protože se zamračila.

„Ty si troufáš, holčičko!“

„Holčičko? Mafie vám neumí pořídit rychlejší databázi?“ zeptala se Světlana sladce. „Teď už byste měla vědět, s kým máte tu čest. No tak, ještě jeden pokus!“

Žena jí podala vizitku.

„Jak si přejete, slečno Trojáková, tady máte. Ráda vás kdykoliv uvidím. Miluji děti slavných herců. I jejich ostré jazýčky.“

„K snídani nebo k večeři?“

„Slečno Trojáková, přece by chytrá dívka jako vy nevěřila hloupostem pana Velehradského. Nejsem žádná mafiánka.“

„Škoda, vždycky jsem si přála mít jednu za kamarádku. Takové zklamání,“ povzdechla si Světlana. „Čili nemučíte lidi na potkání?“

„Vůbec ne, jsem hodná panička,“ odvětila Věra Šouravá na stejně durovou rozvernou notu, pak změnila melodii do mol a v očích se jí ošklivě blýskalo, jak se vynořila její druhé já,“ale někdy pomáhám prodávat roztomilé dívenky do otroctví. Čistě mezi námi,“ důvěrně se naklonila, „ne všechny souhlasí, některé usedavě pláčou. Za tebe, krasotinko, bych dostala alespoň deset zlatých hřiven.“

Na Světlanu bylo těžké udělat dojem.

„Jenom? Vy jste mizerná obchodnice nebo prodáváte laciné zboží. Já bych pod sto nešla.“

„O to líp, krasotinko. Jestliže se kdy potkáme, ulovím slušnej vejvar.“

„Pf! Kýčovité! Vám zkrátka schází vkus. Tady i tam. Teď je řada na mé maličkosti, abych vás vyděsila.“

Světlana luskla prsty a nad každým ramenem se jí objevily dvě malé postavičky. Jedna z nich byla malý nindža, zahalený od hlavy až k patě, černé oči jako trnky mu vykukovaly zpoza kukly. Druhá byla malá víla, nyní příhodně oblečená do proužkovaného obleku a kožených lesklých polobotek. Místo obvyklé dýmky svírala mezi rty kubánský doutník a prstíky měla pokryté prsteny s diamanty, v levé ruce samopal značky Thompson s bubnovým zásobníkem.

„Jsme tady, kápová,“ zavrčela skrze zuby. „Kdo si tu koleduje vo betonový botičky?“

Footnotes

Jsem vražedný nindža

Bohatství považují za prostředek, jak naplnit své sny, které mohou zůstat nenaplněny. — Míjena Adlofová

„Třesu se hrůzou,“ řekla pohrdavě Věra Šouravá a zaměřila své chytré brýle na dva avatary. Když zjistila, komu patří, zachechtala se. „Nejste vy dva trochu infantilní na hrdé stříbronosy? Můj ty bože, skřítci!“

Malá víla si odplivla hutnou slinu se zeleným nádechem. Pak ji, bez ohledu na žaludky svědků svého představení, pečlivě rozmazala lesklou polobotkou.

„Tvoje poslední slova?“ optala se a předala doutník Stínošlápkovi, který ho převzal s krajním odporem.

„Co s tím, paní?“

„Říkej mi šéfe, teď jsme gangsteři,“ napomenula ho malá víla. „Klidně si bafni. Já musím vyřídit jeden malej kšeftík. Takže ty ses vodvážila prodávat moji kápovou, jo?“ obrátila se na pobavenou kadeřnici. „No proč ne, fešando odkvetlá. Dostala bys za ni majlant. Jenže, drahoušku, tvoje pohřební kapela už hraje táhlej smutnej pochod. Pomodli se, pokud máš ke komu.“

Malá víla dramaticky trhla uzávěrem a skutečně, odněkud se ozvala vážná hudba, až se skoro zdálo, že žestě a bubny jsou za rohem.

TAM, TAM, TADÁ!

„Člověk hned pozná, že jste z komediantské rodiny,“ poznamenal Věra Šouravá. „Slečno Trojáková, vyhrála jste. Ušetřte mne, prosím! Ještě chvilku a umřu smíchy.“

„Já bych se tolik nesmála,“ odpověděla Světlana a postěžovala si. „Kdybych tušila, že budu potřebovat doutník, také bych si nějaký pořídila. Hej, Žalude, nedostals od Vrány alespoň cigaretu?“

„Táhni k čertu, nádhero!“

„Dobře povězeno. Slyšela jste, madame? Máte táhnout k čertu. Malá a nebezpečná, udělej s ní krátký proces.“

„Říkej mi Zubatá Štiko,“ ohradila se malá víla.

„Promiň, Zubatá. Připravit! Pozor! Popravčí četo, pal!“

„Jasná páka, kápová. A ty zhebni!“

Přihlížející Lýdie ucítila, že jí uši přikryly Závišovy dlaně. Vzápětí se vestibulem rozlehl rachot tisíce kulometů. Hráči, kteří divadlo se pozorovali, se chytili za hlavu a zjistili, že jsou od hlavy k patě pokrytí virtuální krví. Ta se rychle ztrácela, ale i tak se několik slabších povah schovalo za ozdobné sochy.

Příval kulek ze samopalu se zaryl do chytrých brýlí a jejich majitelka zaječela: „Moje oči! Oslepla jsem! Volejte policii, krucinál! Zmrzačili mne!“

Malá víla odfoukla kouř stoupající z hlavně a převzala doutník od Stínošlápka: „Mizíme, Černej Funebráku, zákazník volá chlupatý.“

Než se ale vytratila, zvětšila se na padesát centimetrů, uklonila se publiku a zavolala: „Vážení, děkuji za pozornost a zase příště. Přicházím sem pravidelně. Nejste spokojení se svým avatarem? Stojí vás peníze a služby žádné? Nabízím profesionální trénink, který z připitomělé hračky udělá skutečného pomocníčka. Ceny jsou dostupné a péče nadstandardní. Čao!“

„Konečně je malá a profesionální v tahu,“ zabručel Záviš, když malá víla odjela černou rachotinou do hlubin brčálové tůně. „Jinak bych tu ostudu nepřežil. Co se děje, kamaráde?“

Medard rozpačitě ukázal na Věrou Šouravou, která se s hrubým klením sbírala na nohy. „Neublížila jí, že ne? Mafiánka nebo ne, nezůstane slepá?“

„Ani náhodou, jen trocha ostrého světla do sítnice,“ uklidnila ho Světlana, která se vracela se Stínošlápkem v dlani a lechtala ho - nebo se o to pokoušela - na břiše jako štěně. Prst jí ale procházel skrz avatarovo tělo. „Je tak roztomilý. Můžu si ho nechat?“ zeptala se.

„Jsem vražedný nindža,“ zasupěl uražený Stínošlápek. „Přicházím a pozoruji, jak se mi zlíbí. Jsem tichá hrůza. Možná v ložnici, možná v koupelně… Nevíte o mně, ale jsem tam.“

Světlana našpulila rty, aby mu dala pusu.

„I ty, zkažený šmíráčku,“ zašeptala smyslně. „Ukážu ti všechny své dívčí poklady. Dnes večer?“

„Tak jsem to nemyslel,“ začervenal se Stínošlápek.

Než si pod chodidla hodil bouchací kuličky, aby se vytratil v dýmu střelného prachu, uklonil se významně Lýdii. „Na světě jsou jediné poklady, za které je šinobi jako já ochotný umírat. Má paní, odcházím. Snad zůstávám ve vašem srdci.“

„Malá a zbytečná ho dokonale zkazila,“ poznamenal Záviš. „Na co si hraje? Na Casanovu?“

„Zdejší prostředí jim prospívá,“ všimla si Gabriela.

„Možná až moc.“

Věra Šouravá, sotva se uklidnila, jim věnovala přátelský úsměv a naznačila cosi ústy.

Dě-ku-ji?

„Není zač,“ zavolal Záviš, který odezíral stejně dobře. „Kdybyste měla trochu slušnosti, tak nám za lekci zaplatíte.“

„Snad příště, pane Velehradský. A někde v soukromí, prosím. Pan Mechový má moji adresu.“

„Zač je nám vděčná?“ zeptala se Lýdie. „Znemožnili jsme ji.“

„Třeba má dojem, že jsme jí nechtěně poradili.“

„V čempak?“

„Vsadím se, že první věc, kterou zítra udělá je, že si koupí chytrou čelenku. Můžu mít také jednu?“ zeptala se dychtivě Gabriela.

„Zatím ne, mladá dámo,“ usadil ji Záviš. „Zabezpečení každého avatara přijde na desítky tisíc. Pokud tedy nechceš skončit jako já s přítulným virem, který z tebe udělá blábolící trosku… Ale jen ať si odkvetlá madame Šouravá koupí chytrou čelenku, všichni si je kupte, milánci,“ dodal a zlomyslně se rozhlédl po Hráčích, kteří zřejmě dumali nad stejnou investicí. „Jen si nestěžujte, když zjistíte, že Šest společníků má před vámi náskok.“

„Ty jsi je navedl schválně?“

Lýdie začínala chápat, proč Záviš dovolil tak nápadnou estrádu. Malá víla vznikla z jeho chorobně podezřívavé mysli, byla produktem potížistova mozku a jako taková sotva srovnatelná s běžnými avatary, kteří panáčkovali na povel a sem tam napsali obchodní dopis.

Malá víla i Stínošlápek se vyvíjeli ohromujícím tempem, stejně tak rostly i náklady na jejich výpočetní kapacitu. Lýdie nepochybovala, že pomocníčci ostatních Hráčů budou před touhle dvojicí vlků jako jehňata na porážku.

„Někdy mám potíže uvěřit, že nějaký psychovirus existuje,“ přiznala a pochválila ho. „Jsi brilantní.“

„Nesmysl. Když si navykneš uvažovat jistým způsobem, začneš svět vnímat jako partii, ve které plánuješ dopředu a využíváš slabá místa lidí kolem sebe. Býval jsem mnohem lepší, zvládal jsem více tahů,“ dodal zamyšleně. „Naštěstí mám malou a předraženou. Adonis mi také hodně pomáhá.“

„Nezapomněls na někoho?“ ozvala se Gabriela a pyšně ukázala na sebe.

„Ne, nezapomněl. S děcky jsou jen starosti.“

„My jsme teď tvoje rodina,“ připomněla se Lýdie, lehce uražená. „Můžeš se na nás spolehnout.“

„Ne, nemůžu,“ zavrtěl hlavou. „Jakýkoliv potížista si vás namaže na chleba a spolkne jako jednohubku. Pro korporace i mafii pracují stejní sympaťáci, jako jsem já sám. Naše jediná šance je držet se při zemi a nepřitáhnout jejich pozornost.“

„Myslela jsem, že tě podpoříme, v čem budeš potřebovat.“

„Jasně,“ řekl lhostejně.

Tolik k rodinné vzájemnosti, vzdychla si Lýdie. Když můj milovaný mluví o děckách, zahrnuje tam i mne?

„Přinejmenším Lištička tě nezklame,“ zavrčela rozladěně. „Tady jsme u zdroje. Kdykoliv ti ji můžu zavolat.“

„Není potřeba. Blíží se chlapík, který tě - na rozdíl od mé netečné maličkosti - dokáže rozpálit. Jdi do něj, miláčku.“

Po schodem s kobercem se snášel poradce pro firemní klientelu, slovutný Alibaba Radorad, samořečený Snížek.

Co se mu přihodilo? pomyslela si překvapeně. Jestliže minule považovala celé Snížkovo vzezření za nevhodné pro práci v korporaci a vadil jí ležérní styl, kterému zdejší zaměstnanci dávali přednost, nyní ji dráždilo, jak se ten chlap proměnil (nebo snažil proměnit) do tuctového korporátního úředníka.

Pryč byla bílá barva na nepatřičných místech. Himalájskou variaci na afro černoch vyměnil za nedávno oholenou hlavu, ze které mu vyrůstaly první chomáčky černých vlasů. Nehty si ostříhal a nechal je nenalakované a tuctově narůžovělé.

Jako jediná vzpomínka na minulé výstřelky mu zůstal řetěz z bílého zlata kolem krku a výstřední bílý pásek kolem oblekových kalhot. Místo sandálů nosil blyštící se polobotky.

Ten chlap mne vytáčí. Proč ta změna!

Lýdie byla ze své podstaty velmi konzervativní. Jestliže si Snížka zařadila do jedné škatulky, pak poslední věc, po které toužila, aby naboural systém předsudků, které si stačila vypěstovat.

Navíc, uznala, do zdejšího prostředí se styl svědomitého pracanta nehodí.

„Co se vám stalo, Snížku?“

I prosté oslovení dojalo poradce k slzám.

„Slečno Krajcarová,“ vyhrkl, „poprvé jste mne oslovila tak hezky. Ale musím vás zklamat. Jsem jiný člověk. Snížek je pryč, minulost, roztáté závěje na stráních velehor. Nelpím na svých tak prozaických jménech, ale musím je používat. Radorad či Alibaba, vyberte si sama.“

„Jistě, zamumlal Juraj, „kdekdo se tak jmenuje. Alibaba je dneska každý druhý.“

„Vypadáte, ehm, velice sklesle. To není váš styl,“ řekla Lýdie podrážděně. „Nechcete se jít převléct?“

„Rád bych, ale nemůžu! Pojďme do mé kanceláře, tam vám všechno vysvětlím.“

Footnotes

Včera mne očkovali

Ne všechny Snížkovy zvyky se změnily. Když se za nimi zavřely dveře kanceláře, černý poradce se vrhl po svém stole, odkud s úlevou vytáhl tmavou lahvičku s léky. Podle blaženého úsměvu ženy na obrázku, Lýdie usoudila, že tentokrát nejde o výlet do psychedelické snové říše, ale o poctivou dávku štěstí.

Z polic se ostatně ztratily knihy o zenovém osvícení, stejně jako vydání Rajcovních hošánků. Snůšku povrchních žvástů, jak najít uniknout kolu osudu ve společnosti jogínů a tibetských mnichů, pečlivě přežvýkaných pro západního čtenáře, nahradily méně pestré šanony, ve kterých se Snížek marně snažil udržet systém.

Na jednom z nich stálo roztřeseným písmem Šest společníků.

Lýdie marně bádala nad záhadou, v jakém pořadí jsou složky uloženy. Nakonec dospěla k názoru, že jde o metodu náhodného zasunutí a ta myšlenka ji pobavila. Bylo to, jako by se v ní probouzel smysl pro humor, důkladně schovaný za nánosem pečlivě budovaného chladného odstupu.

Proč mne ten chlap tolik dráždil? divila se sama sobě. Vždyť je k popukání! Že jsem kdy ty prášky vysadila! Zase blázním!

Měla úpornou chuť se rozchechtat, vzít si jednu Snížkovu lentilku pro dobrou náladu a bušit pěstí do země.

Zakryla si dlaní ústa a kousla se do hřbetu ruky. „Já-já nemůžu,“ zakuckala se. „Ne-nemůžu se dívat…“

Snížek si její slova vyložil jako příkrý nesouhlas.

„Omlouvám se, slečno Krajcarová,“ řekl a hodil si dvě tabletky do úst. Pak je zapil něčím, co vypadalo jako voda, ale podle toho, jak ostře vydechl, to byla vodka. „Strašně se omlouvám. Strašně se omlouvám. Jsem nemocný, víte. Mám akutní záchvaty úzkosti.“

„To se při práci pro korporace stává,“ poznamenala Světlana. „Utahují šrouby, co?“

„Snižují stavy,“ přiznal Snížek. „Zbavují se kurýrů i poradců. Jediná chyba a máte padáka. Lístek mezi plasťáky - a pak už jen čekání na konec. Znáte to.“

„Moc dobře,“ ozval se Medard, ale beze stopy účasti. „Divím se, že vám ty drogy tolerují.“

„Bez nich bych tady nevydržel. Pane Mechový, vy jste vyhrál v loterii. Také bych přál, aby mne prostě vyrazili. Hrají si s námi jako kočka s myší.“

„Jo, já jsem vyhrál, blbečku,“ zabručel Medard a pak tiše dodal: „Tohle je opravdu plýtvání, Záviši. Jsem možná ředitel společnosti jen podle jména, ale nesouhlasím s tím, abychom utráceli za takové služby. Proč jsme vůbec tady?“

„Pravda,“ přidala se Gabriela nahlas a nakrčila nosík. „Jako komický výstup trochu drahé.“

Snížek panicky zamával dlouhými končetinami. Proti bílé zdi vypadal jako poletavý sameček komára.

„Ne, ne, ne!“ zavolal. „Dnes nic neplatíte. Žádná konzultace. Jste tady proto, abych vám pronajal místnost. Formalita na dvě minuty.“

Dvě minuty?

„Neukousni si ruku,“ zamumlal Záviš, který si všiml, jak Lýdie zápasí s návaly smíchu. I jemu cukalo v koutcích, když sledoval Snížka v akci. Dvě protistresové tabletky spolu s lokem vodky měly zázračné účinky. Snížkovy pohyby zvláčněly, ale bohužel se mu také rozbředly mozkové závity, až přestal být schopný se přihlásit do počítače.

Chvíli se probíral zásuvkami, pak otevřel okno a vyklonil se z něj, jako by chtěl po někom zavolat. „Neviděli jste moje heslo?“ zakřičel. „Přísahám, že ho vždycky zapomenu. To není k smíchu, slečno Trojáková. Bezpečnost je naše priorita.“

Přitom se vykláněl ze čtvrtého patra, jako by se chystal vyskočit. „Přilétají první vlaštovky,“ oznámil jim. „Blíží se jaro.“

„Škoda, že je říjen, troubo,“ zahučela Gabriela a optala se: „Hodláš spáchat sebevraždu?“

„Proč bych měl páchat sebevraždu? To je zavrženíhodný čin, slečno Márová. Narušil bych své karmické, své karmické - ty karmické věci. Narodil bych se opět jako vepř, nebo ještě hůř. Neúplatné je kolo a stále se točí.“

„Tak jdi pryč od okna nebo vypadneš,“ doporučila mu Gabriela, zatímco Lýdie musela z kanceláře utéct. Venku se opřela o zeď a zalykala se nezřízeným veselím. Obrazotvornost jí vykreslovala dramatický chvíle, během kterých se Snížek mění na zpitomělou vlaštovka, užaslou, že se vrátila do země žloutnoucího listí a studeného podzimu, aby se nakonec změnil v kvičící vietnamské prasátko.

Křečovité záchvaty veselí jí vyrvaly vzduch z plic a ona se musela předklonit, aby popadla dech. Ale ten nepřicházel, jako by jí na prsa nasadili tuhý krunýř. Stále těsnější a těsnější žebra utlačovaly její nitro a srdce jí bilo jako vyděšený ptáček. Na krku cítila naběhlou krkavici, která se tlačila ven, podobná na bobtnajícího hada.

Pomoc! Já umřu!

Za poslední dobu se ocitla v řadě životu nebezpečných situací, ale nikdy si nepředstavovala, že se udusí smíchy, opuštěná na chodbě, pár metrů od svých. Chtěla zahodit hrdost a zabušit na dveře kanceláře, ale podlomily se jí kolena a ona se svalila na podlahu, kde se velice nedůstojně válela a třásla.

„Ste oukej? Dejchejte zhluboka. Esli máte ňákej vyprošťovák, rychle ho polkněte.“

Přes slzy rozmazaně uviděla bílé plastové polobotky na tlusté gumové podrážce. Na nich se skvěla výrazná značka, jako symbol příslušnosti k reklamním kampaním, na které mládež z nižších vrstev ochotně reagovala. Lýdie si dovybavila zbytek: volné vytahané kalhoty, mikina s kapucí a možná baseballová čepice, otočená kšiltem na temeno.

Plasťácký výrostek, uvědomila si a chtěla o to rychleji umřít. Válet se na zemi před dítětem z rodiny neúspěšných přinášelo hanbu horší než smrt.

„Jsem v pořádku,“ vydechla a pokusila se dostat na nohy. Málem se zkroutila odporem, když na ni ten kluk sáhl a pokoušel se ji zvednout. Ale žebráci si nemůžou vybírat. Lištičko, kamarádko, kde jsi, když tě potřebuji?

Lištička, vždycky tak ochotná se s ní dělit o Záviše, náhle nespěchala, aby jí pomohla. Feno zrzavá! Vylez z nory!

„Dyť jo, žádnej stres,“ slyšela, jak ji mladík utěšuje. Náhle ji ovanula vůně něčeho tak odpudivého, že se málem zalkla. Směs mentolové žvýkačky a vody po holení tak hrozné, že měla chuť si vypálit nosní dírky žhavým drátem, aby nikdy nemusela snášet hrůzy stvoření. Jestliže ale dámy v korzetech čichaly amoniakové soli, aby se vzpamatovaly ze svých rozkošných mdlob, pak Lýdie nalezla svou čipuli. Kolínská s ostrým syntetickým pachem ji zbavovala chuti se smát.

„Jsem v pořádku,“ zopakovala. „Pusť mne!“

Obětavý mladík ji držel zezadu za pod hrudní kostí, s vervou zápasníka v kleci, který hodlá soupeře přechodit přes rameno. Byl na své roky neuvěřitelně slabý, alespoň tak jí to připadalo, když se snažila odtlačit jeho tenké vyhublé paže - jako by ji zvedalo desetileté dítě.

„Co ten vyprošťovák? Máte ňákej? Má máma dycky ňákej má.“

„Ano, mám. Dovolíš?“ řekla - a co nejmírněji, jak jen dokázala, zopakovala: „Pusť mne, prosím.“

„To víte že jo. Já vás pustím a vy sebou říznete vo podlahu. Na tyhle řečičky sem moc starej.“

Dobrá vychování Lýdie bránilo, aby vysvětlila, proč se hodlá vymanit z jeho objetí. Neměla bych štěkat na své zachránce. Ať oheň bojovat s ohněm.

Rozepnula kabelku. Zašmátrala v ní a vytáhla na světlo plastovou krabičku, ve které byl zalisovaný úžasný exemplář Theraphosa blondi. Pavouk měl nahnědlé tělo s rudými klouby, pokryté štětinkami. Na Lýdiin vkus byl až příliš velký, jenomže Lištička ho milovala a nosila ho všude jako dítě nosí oblíbenou hračku.

„Fuuuj,“ procítěně protáhl mladík a dychtivě natáhl ruku. „Ten ale je hnusnej! Můžu se kouknout. Co to je?“

„Sklípkan největší,“ zavrčela. „Může měřit až dvacet osm centimetrů a chelicery až dva centimetry.“

„Pane jo! Vy ste vodborník na hmyzáky? Co je kelicery?“

„Párové přívěsky. Kusadla,“ dodala rychle, zahanbená, že se vůbec obtěžovala knihu o členovcích nastudovat. Hraj si, hraj si s pavoučkem a už mne pusť, kricinál. Buď hodný chlapec!

Uslyšela, že se otevírají dveře od kanceláře a z nich někdo vychází.

„Držíte, příteli, mou snoubenku velmi důvěrným způsobem,“ uslyšela Závišům posměšný hlas, který jí zněl jako rajská hudba. „Máte pro to nějaké důvěryhodné vysvětlení, pane Soušku? Pokud ne, bude lepší, když ji přenecháte do mé péče.“

„Nic ve zlým, pane. Vona nějak zkolabovala, tak sem jako myslel, že…“

„To je v pořádku. On žárlí,“ uklidnila ho Lýdie a s úlevou se přesunula do pevných paží „žárlivého“ snoubence. Chápala, že šlo jen o záminku, kterou se ji Záviš snažil dostat do bezpečí, ale i tak ji to potěšilo. „Jsi tak romantický,“ zavrněla.

„Zabiju každýho chlapa, kerej se tě dotkne,“ zavrčel Záviš jako nefalšovaný plasťák. „Si trochu mimo svoji ligu, mladej, ne? Najdi si jiný maso.“

„Strašně vtipný, fakt jo!“

Mladík se uraženě odsunul, v ruce stále suvenýr se sklípkanem. Plynule přešel do školní pečlivé mluvy. „Vy jste ten stříbronos, co byl s panem ředitelem? Tady slečna potřebovala pomoct. My bohabojní plasťáci se staráme o lidi v nesnázích. Jasný?“

„Jasný,“ ušklíbl se Záviš. „Ušlechtilý a chrabrý tvor jménem Martin Soušek. Malá rada do budoucna, záchranáři. Stříbrní málokdy ocení, že se jich dotýkáš. Spousta z nich trpí… Miláčku, jak se vznešeně poví tvé rozkošné nedostatečnosti?“

„Haphefobia.“

„Ano, ano, haphefobia. Vyhledej si na internetu.“

„Haf-hafobia? A co? Stejně bych jí pomohl,“ zamračeně oponoval Martin. „Dusila se. Byla by škoda, kdyby tak hezká ženská skapala na předávkování.“

„Další rada,“ poznamenal Záviš, když zpozoroval, že se Lýdie rozhořčeně nadechuje. „Nikdy nenaznačuj, že stříbrní užívají drogy. I kdyby měli stokrát prášek na nose nebo stříkačku v ruce. Oni tomu říkají léky. A ty, má drahá, dej pryč od svých modrých pilulek. Věřím, že jsme se domluvili, že s nimi skončíš.“

„Nemůžu přestat,“ zanaříkala Lýdie a hladově vylupovala modrou tabletku z plata, které konečně našla pod Lištiččinými proprietami. „Měla jsem hrozný záchvat smíchu. Nepopsatelný! Věř mi! Zabil by mne.“

„Věřím, že by tě zabil,“ řekl vážně. „A proto chci, abys přestala. Když budeš pokračovat, problém odložíš a zhoršíš.“

„Má pravdu,“ ozval se snaživě Martin a nabádavě dodal: „Všechno je to svinstvo. Jedno horší než druhý. Moje máma by vám mohla vykládat. Ale té už nic nepomůže,“ dodal ve smutných rozpacích. „Pokaždé, když ji nechám samotnou doma, trnu, jestli ji najdu živou.“

„Já neberu drogy,“ odvětila Lýdie a rázně vrátila plato zpět do kabelky. „Tohle je hormonální přípravek.“

Záviš na Martina významně mrkl. „Už chápeš? Hormonální přípravek, ne drogy. Záleží, jak svůj problém pojmenuješ.“

K Lýdiinu největšímu zahanbení k ní mladík poklekl a nabádavě se jí podíval do očí. „Slečno, on má svatou pravdu. Přestaňte, dokud můžete. Mám v telefonu fotky svý mámy. Ukážu vám je, abyste věděla, jak můžete skončit. Nic, o co byste stála. Fakt!“

Pane na nebi, zasténala Lýdie v duchu. Plasťák mi káže o škodlivosti návykových látek. Jak hluboko můžu ještě klesnout?

„Nemusíš mi ukazovat fotografie své matky,“ řekla co nejvlídněji. „Alespoň ne ty, které jsi měl v plánu. Jsem si jistá, že to musí nebo musela být skvělá žena, když vychovala kluka jako ty.“

„No, má svý potíže,“ vzdychl Martin. „Ale kdo je nemá, že? V každým případě,“ hrdě se napřímil, „už nejsem kluk a ani plasťák. Čumte!“

Ukázal jim zbrusu novou bronzovou známku, kterou trochu ostýchavě nosil schovanou pod volnou mikinou. „Zahlédl jsem vás dole v hale a chtěl jsem se pochlubit panu řediteli, aby si nedělal starosti. Včera mne očkovali.“

Ozval se pomalý ironický potlesk.

Když Lýdie vzhlédla, zjistila, že Záviš zírá na mladíka nepřátelským pohledem.

„Hezké a srdcervoucí představení,“ poznamenal studeně. „Škoda, že jsi pokazil závěr. Můžu se zeptat, kdo tě platí a co chce od Šesti společníků? A Medarda prosím vynech. Pochybuji, že by tvůj zlatonos měl kdy zájem, jak vy rádi říkáte, o bohabojného plasťáka.“

Footnotes

Co je číza?

Zlatonos?

Lýdii se okamžitě stáhl žaludek. Od Kouckého dostala zprávu, že její nevlastní bratr bude mít velké potíže si udržet postavení občana první kategorie. Jejich korporace, z jejíž velikosti si Záviš pravidelně utahoval, si nemohla dovolit platit enormní množství sociálních bodů za Alfréda a otce. Jak rodinný právník Koucký smutně poznamenal: „Mít dva zlaté byl krásný sen, který nevydržel dlouho.“

Běžní obyvatelé, odchovaní televizními seriály, kde se zlatonosové pravidelně objevovali jako deus ex machina v roli spravedlivých soudců, si neuvědomovali, jak vzácní tito tvorové jsou. Podle kolísavých statistik (VIUR v pravidelných úsecích úřadovala) tvořilo čtyřicet procent populace plasťáci, po nich následovala skupina občanů-kandidátů, dále deset procent bronzáků, necelé jedno procento stříbrných a méně než jedno promile zlatých.

Ti poslední většinou žili v odloučených, přísně střežených lokalitách mimo hlavní města. Pravděpodobnost, že by se plasťácký kluk jako Martin Soušek dostal do styku s někým takovým, byla tak mizivá, že pouhé Závišovo podezření v ní vzbuzovalo vlnu úzkosti.

A Martin Soušek ji neuklidnil…

„Nebuďte tak napruženej,“ řekl. „Jak jste vůbec poznal, že jsem v holportu se zlatonosem?“

„Nebudu ti dávat zadarmo rady,“ odsekl Záviš, ale potom změkl. „No dobrá, dám ti jednu poslední, ale chci vědět, cos dostal za úkol.“

„Pf, to není žádná záhada,“ odfrkl si Martin, „ale vy první.“

„Jistě. Mít očkování v tak krátkém čase je pro tebe nemožné. Medard, tvůj pan ředitel, je plasťák a nikdo z nás mu nedokáže zařídit bronzovou známku dřív než začátkem příštího roku. Za tebe musel orodovat někdo hodně vlivný - někdo, kdo může zaplatit spoustu sociálních bodů.“

„Aha. Safra, pan ředitel je opravdu plasťák? Sem myslel, že má falešnou známku.“

On si vůbec neuvědomuje, co Záviš naznačuje, pochopila Lýdie, která skoro omdlévala čirou hrůzou.

Někdo neskutečně mocný zatahal za nitky, aby mladého Souška vytáhl rychle mezi bronzáky. Byla si jistá, že její otec by to nedokázal. Udělování občanských známek podléhalo přísné kontrole a přísným trestům.

„Ano, plasťák,“ kývl Záviš - a jako by předvídal další Martinova slova, dodal: „A ne, nechceme, aby mu tvůj zlatonos pomáhal z maléru, děkujeme pěkně - i kdyby ses hodlal nabídnout. Pokud máš dojem, že jsi závratně povýšil, máš úplnou pravdu. Jsi v pozici, kterou ti může každý korporátní stříbronos závidět.“

Martin se zmateně podíval na Lýdii. „Nechápu! Jako že stojím nad váma?“

„Nade mnou určitě,“ ujistila ho vážně. Mladý Soušek se dostal do spojení s někým, kdo stál vysoko i nad jejím otcem. Ten si často stěžoval, že ho nechtějí pustit do jakéhosi elitního klubu. „Ale být tebou, nikomu se nechlubím.“

„Já sem vobyčejnej bronzák.“ Čím byl rozrušenější, tím pro něj bylo těžší se držet spisovné školní mluvy. „Vona mi řekla, že může zachránit i mou máti, když budu spolupracovat. Má máma je totálně mimo, fakt z ní může udělat aspoň bronzáka?“

Ona?

„Nejspíš ano,“ řekla Lýdie a Záviš zachmuřeně dodal: „Pokud budeš poslušně skákat, jak píská, dokáže tvá mecenáška skoro cokoliv. Mimochodem, jak se jmenuje?“

„Nemám páru. Potkala mne tady na chodbě a dala se se mnou do řeči. Zbytek zařídili její lidi.“

„Tady na chodbě?“

„Ano,“ odpověděl Martin bezelstně. „Jako ji jsem tady potkal. Její lidi přišli za mnou domů.“

Člověk nepotřeboval být potížista, aby z Martina vytáhl užitečné informace. Lýdie měla skoro špatné svědomí, že s ním tak manipulují, ale nebyla nesobecká natolik, aby Záviše zarazila. Nebylo těžké se domyslet, oč šlo.

Občanka první kategorie se dostala do Hry, kde, jak zjistila, neměla armádu svých věrných. Pokud se ti nedostali do Světa, pak s ní nemohli ani dovnitř do Herního Centra. Proto se ze zoufalství (Jaképak zoufalství! opravila se uštěpačně) obrátila na zdejší Hráče a udělala jim nabídku, jakou nemohli odmítnout.

Záviš dospěl ke stejnému závěru, proto se zeptal: „Kolik zdejších má pod palcem?“

„Nevím, vona je šáhlá. Někdy mluví divně.“

„Šáhlá jako…“ Lýdie bezradně nedokončila. Taková představa se vzpírala celé její výchově.

„Jako bláznivá,“ dopověděl klidně Záviš. „Cvok! Psycho! O kolečko víc! Vyber si, má drahá, co ti vyhovuje.“

Pokud doufala, že Martin diagnózu vyvrátí, mýlila se. Ten pouze kývnul: „Kdybych neuměl vycházet s mou mámou, asi bych se s ní nedomluvil. Ze začátku sem myslel, že je to další zfetovaná ženská.“

Zfetovaná ženská? Zlatonoska? Ten kluk boří základy mého světa!

„Nepleteš se?“

„Prča co? Kdyby nebyla tak strašidelná, musel bych se chechtat, když blábolila ty svý nesmysly. Najdi Bílou niť a velmistr nás vodmění. Hlody jak z filmu.“

Bílá niť? Velmistr? Epizoda z filmu Jak mi úsměv tuhne na rtech?

„Fakt hlody,“ řekla bezmocně. „Číza!“

„Co je číza?“ zeptal se Martin.

„Ona žvatlat řečí tvého kmene,“ zasmál se Záviš, kterého pobavila a který ji bez váhání zradil. „Zrzka není špatná, ale vobčas jí hrabe,“ dodal jako pravověrný plasťák. „Si ji nevšímej.“

„Kdežto vy ste rodilej,“ řekl Martin uznale a ukázal na Závišovu stříbrnou známku. „Fejkujete, jo?“

„Si na to káp, ajnštajne. Teď vybal, voč de ty tvý dámě, ať se hneme z fleku.“

„Fenomenální,“ ocenil ho Martin, aniž by poznal, že ho Záviš baví, aby mohla ona i Lištička zpracovat svůj šok. Proč poslali Martina za námi, když hledá Bílou Niť? Zradil někdo v chrámu? Ale i kdyby ano, tady nikdo neví, kdo je moje druhé já.

Základní pravidlo Hráče, na které je upozornil Snížek a Záviš na něm trval, bylo neprozradit svou identitu.

„Měl sem najít ňákou Krajcarovou a voptat se jí, esli její sekta souhlasí s návrhem, kerej jí dal velmistr.“

„Rozumím,“ Záviš si oddechl a rozmáchle ukázal vedle sebe. „Máš štěstí, mladej. Tadle fešanda je Krajcarová.“

„Aha, těší mne.“

S trochou váhavých rozpaků a při vědomí, že už je očkovaný, Martin napřáhl ruku k potřesení. Pak ji schoval zpět, když jeho pozdrav neopětovala. „Moje chyba. Sem zapomněl, že se vám to ekluje.“

„Pokorně se omlouvám, mladý pane.“

Lištička promluvila s jemnou úklonou. Lýdie, které se nesmírně ulevilo, že se Lištička objevila, si pomyslela: Když jsem se měla udusit, tak ses nenamáhala.

Kdyby velmistr Devíti draků jen okupoval tělo bronzového maséra v Šik&Šik, pak by se ho nemusela obávat. Ovšem, našel-li si zlatou pomocnici, pak měla důvod, proč se klepat děsem. Lištičko, kamarádko, modlila se v duchu, já jsem neschopná stříbrná ze změkčilého světa. Nastal čas, aby se projevily tvé kruté sklony. Vylákáme velmistra a zavraždíme ho někde v koutku. Co povíš?

Lýdie věřila, že Lištička plánuje úkladnou vraždu a jaksi se nemohla přimět, aby celou věc neschvalovala. Zemře jeden nevinný masér, který stejně ztratil kontrolu nad svým tělem. A s ním odrovnáme darebáka, který vyhladit bůhvíkolik sekt.

Svědomí a zdravý rozum ji varovaly, že zvykne-li si řešit problémy vybíjením nepohodlných, brzy kolem ní zůstane prázdno. Navíc zákon a policie jejího světa vraždu netolerovala. Každá podezřelá smrt podléhala důkladnému vyšetřování. Mohlo se také stát, že se smrtí velmistra skončí i její kariéra.

Beru zpět, pomyslela si vyčerpaně. Násilí nic nevyřeší.

„Mladý pane,“ řekla Lištička a klidně ukázala na sklípkana, kterého Martin zapomněl v dlani. „Máte rád pavouky?“

„V posteli bych ho fakt nechtěl,“ odpověděl Martin procítěně, „ale je boží!“

„Budu ráda, když si ho necháte. Jako malý dárek a výraz uznání.“

„Aha,“ řekl rozpačitě mladík. „Už sem vod frajlí dostal různý hračky, ale hmyzáka eště ne. Jako nechám si ho, proč ne, ale určitě je vzácnej a drahej.“

„Je krajně neuspokojivý,“ odtušila Lištička. „Nechápu, k čemu je domorodci chtějí mrtvé. Pohled na jeho neživé tělo mne dráždí. Vás ne, mladý pane?“

Nemáš nic lepšího na práci než probírat svého zvrhlého koníčka?

„Když sem byl ve škole,“ poznamenal Martin tónem muže, který vzpomíná na vzdálené časy svěžesti a jahod nezralých, „nosil sem si domů kobylky. Máma vždycky šílela. Teď je tak tupá, že by neregistrovala ani mraveniště v posteli.“

„Máte rád svou matku?“

„Kdo by neměl? Mám jen jednu, ne?“

„Chápu.“

Vsadím se, že nechápeš, má milá. Ostatně, já také ne. Já a má matka máme velmi odtažitý vztah.

„Existuje způsob, jak ji zachránit,“ poznamenala Lištička.

„Já vím, očkování. Ta zlatá mi ho slíbila, když budu poslušnej.“

„Nemluvím o zdejší nákaze, mladý pane. Mluvím o jejím stavu. Má sekta umí léčit i velmi těžkou závislost. Velice pochybuji, že vaše zlatá paní umí co já. Ani velmistr Devíti draků se mi nemůže rovnat,“ dodala pyšně.

Jenom se vytahuj! Já doufala, že budeme skromné a nenápadné.

„Vy nejste slečna Krajcarová?“ zeptal se náhle Martin a podezřívavě se odtáhl. „Proč mluví ta druhá? Já nejsem žádnej mladej pán.“

„Nejspíš proto, že ti chce něco nabídnout,“ ozval se Záviš.

„Já nesmím svýho druhýho pouštět na špacír. Vy jo?“

„Proč ne? Kdo je tvůj druhý?“

„On? To taky nesmím prozradit! Nejsem tak pitomej, jak si myslíte.“

„Je mi líto,“ ozvala se Lištička, „ale slečna Lýdie vám nemůže nabídnout má tajemství, mladý pane. Proto s vámi musím jednat já sama. Ostatně, vzkaz, který jste přinesl, patří mně.“

Martin se obrátil na Záviše. „Mluví pravdu? Ne že by mi vadila, fakt ne.“

„My jsme jedna velká rodina,“ ujistil ho Záviš s ještěřím úšklebkem. „My i ti druzí spolu báječně vycházíme. Co ti slíbí ona, slečna Krajcarová dodrží. Včetně léčby pro tvoji mámu, pokud budeš chtít.“

„Zadarmo? Když jsem se narodil, nespad jsem na hlavičku. Vím, že něco chcete.“

„Chceme informace. Nic, co by poškodilo tebe nebo tvoji zaměstnavatelku.“

Záviš promluvil tak upřímně, že mu nešlo nevěřit.

„Mladý pane,“ přidala se Lištička. „Velmistr Devíti draků je významná postava našeho světa. Máme na srdci vzájemnou spolupráci. Není v našem zájmu poškodit důvěru mezi námi.“

I méně důvěřiví by jim skočili na lep, pomyslela si Lýdie, když poslouchala tu sehranou dvojici. Byli tak upřímní, otevření - a přece naskrz falešní.

„Já se ničemu nebráním,“ řekl Martin nakonec. „Ale ne dnes. Musím si všechno nechat projít kebulí. Mám něco vzkázat?“

„Ano, prosím. Vyřiď prosím velmistrovi mé uctivé pozdravy a požádej ho o strpění. Mí mistři jsou velice podezíraví a mají pochybnosti o mých slovech. Chtějí záruky, které jim já nemohu dát.“

Martin se opět obrátil na Záviše: „Co se tím myslí?“ zeptal se.

„Velmistr bude rozumět,“ ujistil ho Záviš a odváděl Lištičku zpátky do kanceláře. Nejspíš proto, aby nedal Martinovi prostor k dalším zvědavým otázkám. Nemohli velmistrovi Devíti draků ani vyhovět, ani ho odmítnout. Proto nezbývalo než zdržovat a čekat, jak se situace vyvine.

Footnotes

Nikdo nemůže být tak neschopný

Snížek se toho dne překonával. Jestliže se snažil dokázat, že je dokonalý budižkničemu, pak uspěl na deset bodů z deseti. Svá selhání omlouval větami jako: „Zdá se, že zase změnily systém.“ nebo „Možná máte dojem, že jsem pomalý, ale kdybyste viděli některé mé kolegy.“

A to byly ještě chvíle, kdy působil příčetným dojmem. Několikrát se mu stalo, že ztratil niť a zabral se do svého telefonu, odkud na něj vyskakovaly tisíce upozornění.

V jeden slavný okamžik, za který ho Světlana srdečně pochválila, ukázal Jurajovi fotku svalnatého mladíka ve velmi odvážné póze, oděného do čistého nic, a zeptal se: „Řekl bych, že se vám podobá, pane Trojáku. Není to váš příbuzný?“

„Nevzpomínám si, že by se mí příbuzní takhle oblékali,“ odtušil Juraj ledově. „Jak dlouho nás budete zdržovat?“

Když Snížek dokončil svůj velkolepý úkol a získal přístup do pátého patra a upozornil je, že poplatek je několik tisíc za každou načatou hodinu. Přesnou sumu se mu nepodařilo z obrazovky odečíst a Lýdie ho proto podezírala, že umí počítat pouze jedna, dva, tři a hodně.

Pak jim s nábožnou úctou podal cosi, co připomínalo zapomenutou ruku mumie.

„Tady prosím. Váš vstupní žeton. Neztraťte ho.“

Z nějakého důvodu ji Snížkovo řádění ani nepopuzovalo, ani nerozesmávalo. Nepřestávala myslet na Martina Souška a jeho dojemnou (a pro ni nepředstavitelnou) lásku k trosce, které říkal moje matka.

Nemohla se zbavit trpké pachuti z toho, jak Záviš naivního mladíka vodil za nos. Možná jsem také v jeho očích důvěřivá káča, kterou oklame a využije.

I ona přitom dostala svůj díl v podvádění. Jeden ze soukromých učitel ji a Darinu nutil, aby žebraly o peníze na ulici a učily se přizpůsobit okolnosti ve svůj prospěch. Ale co ona s Darinou měla za hru, pro Záviše se stalo způsobem obživy a snad i uměním.

Někdy mu dávala za vinu, že ji poštval proti Darině, která, ať tak či onak, jí byla ze všech nevlastních sourozenců nejbližší. Rozuměla, proč ji vybral na odstřel, ale někdy se bála, že Záviš ji tak chtěl odstřihnout od rodiny, aby ji měl pouze pro sebe.

S mým otcem se také netouží setkat. S mou matkou jakbysmet.

Ale ať přemýšlela, jak přemýšlela, nepřišla na nic, v čem by mohla Závišovi být užitečná. Z jeho řečí pochopila, že její rodinu považuje za trapný odraz korporátního světa a otcovu a bratrovu zlatou známku komentoval slovy, že by oba dva udělali lépe, kdyby se jí vzdali.

Jednou se ho dokonce zeptala, zda ji miluje a byla připravena na upřímné ne. On ale odpověděl, dost lhostejně na její vkus, že ano. Když se ho optala, co si pod tím má představit, řekl, že k ní cítí závazek a lítost.

„To je dost zvláštní pojetí lásky,“ odpověděla dotčeně.

„Také jsem dost zvláštní člověk,“ odpověděl s úsměvem. „Nesmíš se zlobit, má milá, že jsem upřímný. Žena, která mne laskavě vychovala, mi vryla do kůže řadu pravidel. Velice důrazně lpěla na jejich dodržování..“

Náhle změnil hlas do hlubokého důrazného tónu. „Jakýkoliv vztah, můj malý Záviši, musíš předstírat, nikdy prožívat. Pokud se nepletu,“ vyhrnul si košili a ukázal na křížový vzor, který se táhl od pupku až k podbřišku, „byla to tahle jizva.“

„Ta ženská byla netvor!“

„Ona by se nehádala,“ suše poznamenal Záviš. „Pouze by namítla, že spojovala příjemné s užitečným.“

Nebylo poprvé, co se vynořily jeho vzpomínky a nebylo poprvé, co přitom zlověstně hleděl na Gabrielu. Jednou se ho zeptala, zda nemá v plánu vzít nůž a totéž provést i jí. „Přirozeně doprovázené vlastní sadou pravidel,“ dodala uštěpačně. „Bylo by to také spojení příjemného s užitečným?“

Když to řekla, zarazila se, protože pronikla do oblastí, o kterých se on zjevně domníval, že je před ní utajil.

„Takže sis všimla,“ řekl. „Ano, Gabriela je té ženské podobná. A víc než v jednom směru. Musíš ale pochopit, že ředitelka si mne vybrala, protože jsem byl jiný. Podle ní mi nescházelo to, co ona postrádala.“

„Jsem zvědavá. Notná dávka masochismu?“

„Altruismus,“ zasmál se. „Těžké uvěřit, že ano? Nejspíš jsem jako dítě měl jiné kvality.“

Altruismus? Ze všem možný povahových vlastností?

Převalovala to slovo na jazyku, až vyprázdnila jeho význam a musela se podívat do slovníku.

Altruismus je způsob jednání, který spočívá v upřednostňování potřeb a zájmů druhých lidí nad vlastními. Jedná se o nesobecké chování, které je zaměřeno na pomoc ostatním, často bez očekávání jakékoliv odměny nebo protislužby. Altruismus může mít mnoho podob - od drobných každodenních činů laskavosti až po významné oběti pro dobro ostatních.

„Altruismus,“ vyprskla, když odcházeli ze Snížkovy kanceláře. Ona a on se vedli - přes všechno vzájemné nepohodlí - za ruce.

„Ano, má milá?“ zeptal se zvědavě.

„Nic, jenom taková malá společná vzpomínka. Napadlo mne, zda tvá láska ke mně není aktem sebeobětování.“

„V to doufám,“ přiznal klidně. „Byl bych nerad, kdyby to bylo naopak.“

Takže si můžu vybrat, pomyslela si trpce. Buď mne miluje povinnou něhou, s jakou kdysi příbuzní pečovali o nemohoucí stařenky - nebo mne rafinovaně využívá. Co je horší?

Raději se ale nepouštěla do další debaty, protože netoužila slyšet jeho zhodnocení. Nejspíš by mi vysvětlil, že se objevil v pravý čas na pravém místě, aby vyplnil mou potřebu se zamilovat. A nejspíš by měl pravdu.

Jestliže někdy snila o muži, snila o někom jiném. Vždycky (velmi romanticky) věřila, že svou pravou lásku pozná. Představovala si scénu jako z filmu, kdy se jí dotkne neznámý muž a ona zjistí, že jeho dotek v ní nevyvolává návaly nevolnosti, ale uspokojivé pocity klidu a míru.

Zatím cítím jen strach a chvění, ušklíbla se jako pravověrný Ještěr.

Záviš si její grimasy všiml a prudce vzhlédl.

„Prosím, netvař se tak kysele,“ požádal ji. „Kde jsi k tomu přišla, prosím? Bolí tě zuby?“

Dvakrát ji zacukala levá paže, což znamenalo, že Lištičku něco pobavilo. „Omlouvám se, můj pane.“

Komorná převzala kormidlo a s půvabnou úklonou přistoupila blíž. „Bolí mne srdce. Už jste nás dlouho nedržel v náruči.“

Ty sis vybrala chvilku! stěžovala si Lýdie. Nemohla si nevšimnout, jaké zájmeno Lištička použila. Nás!

Někdy si přála, aby si mohla se svým druhým já vyjasnit vzájemný vztah. Zkoušela jí psát dlouhé dopisy, ale jediné, čeho se dočkala, byla zdvořilá a krátká odpověď: Sloužím a poslouchám.

Ať chci nebo nechci, domyslela se Lýdie nespokojeně.

„Jsme tady,“ ozval se Snížek, když spolu došli do pátého patra. „Odtud musíte sami. Dál nemám povolený přístup.“

„Kde to jsme?“ optala se Světlana a nakrčila nosík. „Na sportovním hřišti?“

Ocitli se v prostorném místnosti, ne nepodobné na vnitřní prostory chrámu bohyně Lady.

Když se skromně postavili stranou do jednoho zdobeného výklenku, přímo pod tlamu monstra, které nejspíš pocházelo z těžkotonážní třídy lesapánů, začali pozorovat své okolí. Vidět, ale nebýt viděn byla jedna z pouček, které jim Záviš vtloukal do hlavy.

Přímo před nimi byla skupina korporátních Hráčů, snadno rozeznatelných podle odznáčků s logem svých mateřských firem. Manželé Drbohlavovi uspěli ve svém náboru a Technika-Zahradní zde měla tým tří plasťáků a bronzové ženy. Ta nyní rozpačitě vedla něco, co připomínalo rozcvičku sprinterů před nástupem na závodní dráhu.

Plasťáci už dávno odvykli tělesné námaze a ona sama také vypadala navyklá na pohodlný život v kanceláři. Každý z nich se nemotorně snažil dotknout špiček svých nohou, což doprovázeli dlouhými steny a rudnutím v obličeji, aniž by jejich snaha byla korunovaná úspěchem.

„A ještě jednou, vedete si výborně,“ zavelela. „Nádech a výdech! Až na zem, pánové. Až na zem.“

Dávala jim však prachmizerný případ. I slepý by poznal, že napodobuje tón a nadšení firemních roztleskávaček, ale bez patřičného zápalu a figury.

Hned vedle zápolil jiný korporátní tým v podobném složení. Podle brožury, protože neměli nikoho, kdo by je vedl, dva plasťáci válčili se cviky na protažení a náramně nadávali.

Ne všechny skupinky měly amatérský přístup. Opodál se připravoval jiný tým, vedený mužem s krátkým sestřihem; byl to stříbronos, který se strojovou přesností vedl armádní rozcvičku.

„Nahoru, dolů!“ křičel. „Jste nejlepší! Podívejte se kolem sebe. Břídil vedle břídila. První-Spořitelní vyžaduje plné nasazení. Neprodáváme sekačky, neprodáváme konfekci, nabízíme finanční služby. Jsme elita bankovního světa.“

První-Spořitelní?

Lýdie si nemohla pomoct, aby se neotřásla. Koucký ji v soukromí prozradil výsledek Závišova útoku na tuto korporaci a přidal pár pikantních podobností.

Podle něj Závišův zákazník nikdy nečekal, že útok bude úspěšný a že dva zlatonosové ztratí občanskou známku.

„Mělo jít o běžné požďuchování,“ řekl s obdivem. Šlo o zprávu ze sfér, do kterých on nikdy nedostal přístup. „Já způsobím potíže tobě, protože tys způsobil nějaké mně. S odstřelováním občanů první kategorie se nepočítalo, možná tak s jedním stříbrným. Nikdo si neumí vysvětlit, proč pan Velehradský vtrhl na První-Spořitelní jako vzteklý pes. Jeho lidé zlikvidovali dvě pobočky. Ztráta důvěry, zpronevěra, korupce. Zákazník pana Velehradského celou operaci odpískal, protože hrozil pád třetího domu a oni dostali strach, že zašli příliš daleko.“

Nyní před sebou měla stříbronose První-Spořitelní a vedla se za ruku s mužem, kterého korporace po právu považovala za arcinepřítele.

„Co budeme dělat?“ zeptala se tiše, levou ruku v kabelce na rukojeti nože.

„Také se rozcvičíme,“ odtušil Záviš, aniž by věnoval První-Spořitelní další pozornost.

„Proč?“ optala se Světlana otráveně, kterou drama s potížisty zcela minulo. „Dnes už jsem, Vaše Otravnosti, cvičila. Žalud na mne dohlédl. Vsadím se, že si to užíval.“

„Proč?“ přidal se Medard a po očku se koukal, jak se jeden plasťák skácel na zem, sotva se postavil na jednu nohu a druhou balancoval ve vzduchu. „Víš, co jsme celá rodina na dietě, cítím se všelijak.“

„Ptáte se proč? Budeme cvičit, protože cvičí všichni,“ odpověděl Záviš a nevraživě se optal Snížka. „Nezapomněl jsi na něco, můj nesdílný Alibabo? Třeba malé vysvětlení toho, co se tady děje.“

„Já dál nesmím,“ řekl Snížek s rozpaky a slzami v očích. „Jsem tady poprvé. Nikdo z mých zákazníků si ještě zvláštní místnost neobjednal. Měl jsem vás přivést a pustit vás dovnitř. Co je za vraty, netuším.“

Juraj protočil panenky a hlasitě zašeptal: „Nikdo nemůže být tak neschopný!“

Footnotes

Sem tušil, že špatně skončí!

„Sbohem a hodně štěstí.“

Snížek je opustil s provinilým pláčem, podobný na světáka, který opouští padlou ženu. Utekl, aniž by jim cokoliv vysvětlil. Medard ho sledoval s výrazem, do kterého se snažil vložit pohrdání. Víc jsme nemohli čekat, pomyslel si upjatě. Hřálo ho vědomí, že on by se uměl chovat lépe. Jak se pitomec jako on dostal k zaměstnání v korporaci, kdežto já skončil jako plasťák?

I když svým dětem rád zdůrazňoval, že svět je kruté a nespravedlivé místo, vždycky ho zaráželo, když se stal obětí. Jako například teď! Snad až na Světlanu, která se sportu vyhýbala ze zásady, tu byl každý vhodnější, aby vedl rozcvičku Šesti společníků.

Ovšem Záviš, jak to jen uměl, ho samozřejmě vyzval, aby se stal jejich předákem. „Ukaž nám, tygře, cviky řádného chlapa. Ať se zapotíme.“

Od chvíle, kdy se dostal do Hry, Medard se snažil pravidelně hýbat. Ne kvůli sobě, ale kvůli démonické manželce. Špatně snášel představu, že by se kdy Sylvie dozvěděla, že její hrdina, muž s postelovou výdrží maratonce, je ve druhém světě dýchavičný čtyřicátník, který se musí zastavit na schodech každé tři patra.

I když se situace začíná zlepšovat, připustil pyšně. Ne snad kvůli jeho snaze, ale proto, že ho Záviš zásoboval supertonickými nápoji, které rozpouštěly tuky a nahrazovaly je svaly. A také kvůli dietě, kterou jim naordinovala Světlana.

O přízeň démonické Sylvie se ale nemusel obávat.

Baron z Mechového kopce, který ho skoro nepouštěl ke kormidlu, zvláštně polevoval, když se ocitl s manželkou o samotě. Medard měl skoro pocit, že byl povolán, aby zbavil barona manželských povinností. Ale také se zdá, že mi pálí za Laurou, pomyslel si nakvašeně, když předstoupil před nastoupenou jednotku. Barone, vaše parketa! Mužstvo potřebuje pohyb!

Na okamžik skoro uvěřil, že se jeho druhé já opravdu projeví a ušetří ho té trapné nutnosti dělat ze sebe kašpara, ale mýlil se.

„Nebudeme pospíchat,“ řekl proto odevzdaně a začal kroužit hlavou. „Zleva doprava, zprava doleva. Ať se neporaníme,“ dodal, když cítil, jak se mu napínají svaly na šíji, které snad už léta nepoužil. Také mu velmi podezřele praskaly obratle.

Něco jiného bylo dělat ramena na Matyáše, který si svým odporem k tělesným aktivitám nezadal se Světlanou, a něco jiného bylo stát před takovým Jurajem, který každé ráno metal kozelce a pro zábavu dělal kliky na svých palcích, aby se pak dostal do krajně nepravděpodobné polohy, kdy stál na dlaních, nohy položené v ostrém úhlu ve vzduchu, a neúnavně se vytahoval nahoru a spouštěl dolů s takovým elánem, až i Lukáš málem projevil opatrnou ochotu ho v rámci možností napodobit.

Pak tu byla Lýdie Krajcarová, která provozovala jógu a dokázala své vysoké tělo poskládat do krabice od vysavače. Navíc měla vylepšené svaly stříbronose. Přesto nyní Medarda pozorně sledovala a poctivě kroužila hlavou, aniž by se posmívala.

Ovšem že se mi nebude posmívat. Plníme nějaký tajný Závišův plán.

Pokud se Medard něco naučil, pak vysledovat potížistův modus operandi.

Určil mne do čela, protože jsem další pupkatý plasťák, jeden z mnoha. Nepřitahuji pozornost. On zatím může sledovat okolí a zjistit, co se děje.

„Jestli mi nebylo líp doma u telky,“ uslyšel Medard od svých sousedů vpravo. Oba dva patřili podle pohledu do jeho sorty, něco nad třicet pět let, otcové od rodin, bez očkování a ještě odhodlaní zvrátit nepříznivou situaci. Místo aby se na korporátní instrukce vykašlali, jak by udělal každý pravověrný plasťák smířený s osudem, oni se probírali cvičebním plánem a proklínali jejich autora.

„Prý nemám bejt spokojenej, dokud se mý čelo nedotkne mejch kolen,“ stěžoval si jeden. „Mý čelo je vod mých kolen vzdálený asi jak Země vod Měsíce.“

„To je skoro tři sta devadesát tisíc kilometrů,“ zachechtal se druhý.

„Asi tak.“

Oba nejspíš patřili k tomu druhu, co svůj čas marnili u naučných pořadů a namlouvali si, že se tak vzdělávají, aby zlepšili své postavení na trhu práce. Při vzpomínce na Snížka a jeho katastrofální neschopnost, Medard chápal, že korporace hledají jiné kvality.

„Psst!“

Záviš mu naznačil, ať se posouvá jejich směrem a přitom na něj významně mrkl.

Navázat kontakt? Rozumím, signalizoval Medard nazpět mohutným pokyvováním, které jeho svěřenci hned napodobili. Asi jsem měl také mrknout.

„Hej, bratři,“ zavolal a zvedl paže nad hlavu. „Pakárna, co?“

„Příšerná.“

Oba plasťáci nikdy neprošli Závišovým školením v nedůvěřivosti. Místo aby našlapovali opatrně, jako každý z pečlivě trénovaných Šesti společníků, s vehemencí slona skočili do nachystané pasti.

„Taky vás nutěj tady pytlíkovat?“ optal se první. „Dost k vzteku. Si připadám marnej. Vy ste tu za co?“

„Nás zlanařila Krása-Styl,“ ukázal druhý na logo na své sportovní uniformě, jako by se nemohl dočkat, až jim vyslepičí všechno, co chtějí vědět. „Fajnová frajle před hokejovým klubem, jestli kapíruješ, bratře. Prý nebudeme litovat. Už teď bych byl raději doma. Samotnej klub stojí za prd, ale tohle teda saje fest.“

Hokejový klub? Saje fest?

Medard, který se domníval, že hantýrku svého společenské třídy ovládá, se ztrácel v překladu. Lukáš mi musí udělat slovník moderního žargonu.

„Dyť jo,“ ozval se Záviš, stříbrnou známku schovanou za límcem košile. „Sme tady jak tajtrlíci. Hokej je vo kejhák vám povím. Dali vám aspoň ňáký povzbuzovadlo?“

„Si piš že ne. Sme na tom hůř, než ta frajle. Ta se může sjíždět nám před vočima, ale my ani kapku. Prej bysme si zavařili.“

„To samý tady,“ přikývl Záviš nespokojeně. „Má todle pytlíkování ňákej smysl, co povíte, bratři? Nás sebrali před tejdnem na ulici, prej jestli nehrajeme hokej. Eště nám ani nedali firemní bundy, páč polovina podle nich vodpadne.“

„Se neboj,“ těšil ho první plasťák. „Jenom kecy. Maj nedostatek takovej, jak sme my. Si na nás jeden bronzák vyskakoval, tak sem se postavil na zadní a voni ho na hodinu vylili.“

Zakroutil hlavou, jako by nemohl uvěřit vlastní moci. „Sme něco jako šlechta, ti povím. Jen chtěj, abysme hráli hokej a podávali raport. Celý naše rodiny přestěhovali na lepší. Jinak sme jim volný. Teda až na tuhle šaškárnu,“ ukázal na brožuru, kterou držel v ruce. „Voni taky moc nevědí, tak žebraj vo informace, kde se dá. Tadle maličkost je přišla na těžký prachy. A vobávám se, že je napálili.“

„Neke?“

„Fakt,“ potvrdil plasťák a rafinovaně se poklepal na nos. „Nejsme úplně marní, kapišto? Se koukáme celou dobu na tamtoho stříbrnýho bose a čumíme, jak se ty jeho cviky lišej vod našich. Prodali našim solidní aušus.“

„Jenže my víme svoje,“ přidal se hrdě druhý. „Tváříme se, jak bysme spadli z višně, ale píšeme si všecko, co tam dělaj. Chceme těm korporátům vokázat, že si svý platy zasloužíme.“

„Dlabat na ně,“ usekl procítěně Medard. „Mně vylili, i dyž sem lítal jak hadr ve větru. Dvě děcka na krku, žádný vočkování. Vyždímat a zahodit jak smradlavou fusekli, povídám.“

„Máš recht, bratře,“ souhlasil první a konečně se dostal k tomu, aby si je důkladně prohlédl. „Vy ste teda fajnová grupa,“ řekl, ale stále bez kapky podezření. „Hezký holky. Študentky, že?“

Protože Lýdie schovala svou známku a la Záviš a vypadala dost mladá, aby prošla jako občan-kandidát, kývla. Světlana přátelsky zamávala a pověděla: „Ahoj, chlapci! Ocitli jsme se tady poprvé. Nemáte nějaký doporučení pro bezradné chudinky?“

„Držte se nás,“ první plasťák, byť o dobrých patnáct let starší než ona, se potěšeně zazubil a přešel na školní mluvu, aby dokázal, že se umí vyjadřovat podle situace. „Opravdu, kamarádi, zůstaňte s námi. My, bohabojní plasťáci, držíme při sobě. Tohle jsem řekl těm druhým, ale oni si nedali poradit. Asi byli na nás moc nóbl.“

„Jakým druhým?“

„Než jste přišli, nakráčeli sem tři mladí. Nevím, ke komu patřili, ale byli to studenti jako vy. Ani se moc nerozhýbali a šli za bránu. Dost sebevražda.“

Sebevražda?

Medard, který žil v domnění, že riskovat život bude jen v baronově těle, nervózně polkl.

„Hrozí nějaké nebezpečí?“ zeptal se a úplně zapomněl na lingua franca svého kmene.

„Jo, jo,“ pokýval hlavou rozšafně druhý, který se neobtěžoval mluvit spisovně - anebo to už nedokázal. „Dyž dostaneš pecku, můžou tě složit. Pak se na tebe sesypou a jakejs byl. Tady se na záchranný akce nehraje.“

Pecku? Sesypou? Kdo? Co?

„Přesně tak. My hrajeme piánko, žádná křeč,“ vysvětlil první. „Sice nám naše frajle vysvětlila, že čím výš, tím líp, ale já jí pověděl: Pusinko, tady vo náš kejhák a vaše prachy. První volný dveře a sme uvnitř. Žádný rekordy nebo mý děcka nebudou mít tátu a vy přijdete vo celej váš slavnej tým. Vostatně, co budeme chodit kolem horký kaše,“ dodal náhle obchodním tónem, „nevybavujeme se s váma jen tak. My sme dva a vás je šest. Půjdeme spolu. Ukážeme vám co a jak - a vy nám necháte první volný kvartýr. Zbytek je na vás.“

Podle toho, jak se plasťák rozpačitě zatvářil, Medard uhodl, že ten zbytek bude zatraceně nebezpečný. Není se co divit, že se Snížek s námi tak tklivě loučil. Oč tady jde? Měli jsme jen vyšlapat do zvláštní místnosti a pokusit se tam nabít paměťové datadisky.

Jako na potvrzení jeho černých předtuch se otevřela vrata, která vedla do vyšších pater, a z nich se vypotácela skupina tří mladých lidí. Každý z nich měl na tváři masku, jak bylo zvykem u Hráčů, kteří z nějakého důvodů nechtěli, aby ostatní znali jejich totožnost.

Vypadali jako by prošli válkou, byť jejich sportovní kombinézy (k Medardově velké úlevě) neměly na sobě stopy krve. Dva mladíci drželi pod paží dívku, pokrytou obrovským množstvím temných podlitin. I oni sami měli stopy, připomínající bití, na holých pažích a třásli se únavou.

„To sou ta děcka, krucinál,“ vykřikl první plasťák. „Sem tušil, že špatně skončí!“

Footnotes

Kdybych byla infekční, už bys byl tuhý

„Je tady doktor?“

Jeden z maskovaných Hráčů se zoufale obrátil na přihlížející týmy. „Ona je v bezvědomí!“ dodal, aby vzbudil soucit.

Medard nedokázal posoudit proč, ale přišlo mu, že na podobné scény jsou korporátní Hráči zvyklí a příliš je nedojímají.

„Pokud jste ji dostali včas ven, bude v pořádku,“ řekl lhostejně vedoucí stříbronos První-Spořitelní. „Odtáhněte ji před budovu a zavolejte sanitku. Měl bys znát zdejší pravidla, hochu.“

„Ptal jsem se na doktora, ne na domácího rádce,“ odsekl hoch, který vlivem svého dramatického zážitku ztratil povinnou úctu k občanům vyšší kategorie.

„Safra!“ Medard vykročil jako první a s ním i oba plasťáci týmu Krása-Styl. V té chvíli pocítil něco jako stavovskou hrdost. „My nenecháváme druhé na holičkách,“ zabručel.

Někdo mu položil ruku na rameno.

„Počkejte, vy tři bohabojní,“ řekl Záviš a ukázal na Světlanu. „Tady to děcko se vám bude hodit. Je skoro vystudovaná šarlatánka. Nechejte ji, ať se postará. Myslete na své rodiny.“

A jakoby mimochodem vysvětlil Lýdii: „Důvod, proč v občanech čtvrté kategorie pěstují vědomí sounáležitosti, tě překvapí. Chtějí, aby neopouštěli své blízké. O to větší má VIUR šanci se rozšířit. Docela chytré, ne?“

Obětaví jako hloupí! Tolik se děti učily už na základní škole. Uvědomělí plasťáci, ve věčné opozici proti společnosti, si zakládali na obrácení všech pouček. Hltali seriály, ve kterých se stávali hrdiny a někdy se těmi hrdiny stávali i ve skutečnosti. Závišovo cynické znevážení základní filosofie plasťáků všechny tři urazilo, ale i zarazilo.

„Má recht. Heleďte, slečinko,“ ozval se jeden, „je mi trapně, ale asi budem přikukovat.“

Světlana se široce usmála. „V naprostém pořádku. Nevadí mi, když se chlapi koukají.“

„Ona si nedělá legraci, exhibicionistka jedna,“ zahučel Juraj. „Hele, nádhero, máš tam pacientku. Sestra si poradí,“ dodal, aby je uklidnil. „Občas pracovala v záchytném centru. Ale přestala dřív, než jsme se nastěhovali k vám,“ dodal, když si všiml, že Medard zděšeně vydechl a ustoupil stranou.

Záchytné centrum bylo předpeklím. Oddělená karanténa, kde se odváželi pacienti s podezřením na VIUR. Říkalo se, že i ti, kteří měli šanci přežít, se zde nakazili a umírali. Kdo se sem dostal, aniž by měl očkování, ten se k rodině nevrátil.

Neměl bych panikařit, pomyslel si Medard, aby se uklidnil. Už je dávno po inkubační době.

Chorobná obrazotvornost mu vykreslovala Světlanu jako jezdce konce světa, přenašeče moru. Představoval si ji, jak se dotýká chroptících plasťáků a sbírá z jejich kůže vražedné virové kmeny a pak stejnýma rukama míchá dietu pro celou jejich rodinu. Když jsem ji přivedl, ohrozil jsem nás, napadlo ho provinile.

Laura, Lukáš i Matyáš byli na rozdíl od něj očkování. Jenomže ani to jim neposkytovalo spolehlivou ochranu. Někdy vypuštěné virové kmeny nepředvídatelně zmutovaly a udeřily nalevo napravo. Chudé rodiny se svým nezdravým životním stylem zůstávaly první na ráně.

„Žádné strachy, barone,“ ozvala se Světlana, na Medardův vkus dost lehkomyslně. „Kdybych byla infekční, už bys byl tuhý. Chovám se velice zodpovědně, když jde o tvoji rodinu. Omezila jsem i návštěvy nemocnice.“

„Já vím,“ zamumlal, zahanbený, že v něm čte jako v otevřené knize.

Jindy by uznal, že přítomnost sourozenců Trojákových Mechovým prospívá. Lukáš se častěji umýval a Matyáš občas sešel pozdravit rodiče, když je našel ve Světlanině přítomnosti. Laura předčítala bulvární články Jurajovi, který byl příliš slušný, aby ji poslal k šípku. Naordinovanou dietu měli Mechoví za nutné zlo a snažili se potlačit rostoucí podráždění, aby nepůsobili nevděčně.

„Co se stalo?“ zeptal se raději tří maskovaných Hráčů.

„Zakopla a přízraky ji dostaly,“ odpověděl ten, který se předtím dohadoval se korporátním stříbronosem. „Vy jste lékař?“

„Ona je.“

Medard ukázal na Světlanu. Pokud šlo o něj, považoval zlatovlásku za plnohodnotnou náhradu doktora. Často používala cizí slova, kterým nerozuměl, a byla nesnesitelně namyšlená.

„To jistě,“ ušklíbl se mladík. „Hele, Trojáková, my potřebujeme odbornou pomoc, ne tebe.“

Na okamžik zaražená, že ji oslovil jménem, Světlana si ho prohlédla, aby se pak ušklíbla.

„Ach tak, záhadný muži s maskou. Jsem si jistá, že si můžeš vybírat - všichni se tady můžou přetrhnout, aby ti pomohli, co? Skoro jsem tě nepoznala, Břetislave. Takže už i Elita hraje hokej?“

Přízraky? Elita? Co mají všichni s hokejem? A jaká elita? A jaké přízraky?

„Vy se znáte?“ zeptal se Medard. To bylo jediné, co z jejich přestřelky dokázal vyčíst. Ve stylu Závišovy školy se pokoušel rozeznat, s kým se setkal. „Nespoléhejte se pouze na oči,“ nabádal je vždycky Záviš. „Mozek snadno zapomíná. Přeříkávajte si, na co se díváte.“

Co vidím? Medard se snažil nezírat. Dva kluci, jedna holka. Všichni mladí, možná jako Lukáš. Holka je snad mladší. Kůže hladká, bez znamének, chloupků, vybělená. Lehce narůžovělá? Vlasy krátké, nenalíčená. Sportovní oblečení. Značkové? Šité na míru? Všichni mají modřiny. Co dál?

Ve chvíli, kdy měl dojem, že se vyčerpal, si všiml dalších drobností. Objevil stopy potu, chvění svalů, které svědčily o nedávné tělesné námaze. Dlouhé mapy modřin pokrývaly vnější strany loktů, jako by jimi Hráči bránili hlavu a tělo.

Z toho, že si jejich vůdce troufal i na stříbronose, usuzoval, že rozhodně nepocházejí z rodin pouhých bronzáků.

„Jistě, zazobané dětičky z naší univerzity,“ odfrkla si Světlana. „Tenhle fešák se mne kdysi snažil dostat do svého školního klubu - bezvýznamný člen Elity, který si namlouvá opak. Neunesl odmítnutí a můj věrný bratříček mu rozbil ciferník. Tu krásku ale neznám,“ dodala Světlana zamyšleně. „Položte ji na zem, ať ji můžu vyšetřit… Nějaký nový objev? První ročník? Bohatá známost? Máš strach, Břetislave, že ji domů vrátíš pošramocenou?“

„Co ty se staráš! No ale prosím.“

Student jménem Břetislav bezmocně pokrčil rameny a ustoupil stranou, aby Světlana mohla k jeho společnici. Když šlo o dívku v bezvědomí, Světlana pracovala rychle a rutinně.

„Studený pot,“ slyšel ji Medard odříkávat. „Příznaky šoku. Tachyarytmie. Palpitace. Má nějaké srdeční potíže?“ zeptala se nahlas, když jí změřila tep na zápěstí.

„Nic o čem bych věděl. Ale hraje závodně basketbal, takže asi ne.“

„Ty modřiny máte všichni?“ všimla si Světlana. „Co to je?“

„Přízraky,“ řekl student. Když ale viděl, jak čeká na jinou odpověď, zavrčel: „Když se tě dotkne, přízrak zmizí a ty dostaneš šok. Copak jsi tady poprvé?“

„Ano, jsem, přinejmenším v tomhle patře. Myslíš, že najdeš doktora, který bude vědět víc než já?“ zeptala se posměšně. „Zkus na něj vybalit své přízraky a skončíš v polstrované cele.“

„Nejspíš ano,“ připustil při vědomí, že informační embargo mu svazuje jazyk. „Je to vážné?“

„Ano,“ řekla Světlana klidně. „Potřebuje okamžitě do nemocnice. Lýdie, zavolej prosím záchranku a vy dva ji vyneste před budovu. Doprovodím vás a počkám na sanitku. Pak se vrátím,“ rozhodla se. „Nějaké námitky?“

Studenti v maskách neprotestovali. Pokud šlo o zdejší pravidla, ta se zdála absolutní. Najatá ochranka by do budovy Herního Centra nepustila ani policii, natož zdravotníky, kdyby se ti domáhali vstupu.

Snížek jim poněkud zmateně vysvětloval, že celá budova patří do zvláštního režimu a neřídí se zákony státu, ve kterém je postavena.

Světlana ale chtěla jiný souhlas, modré oči upřené na Záviše.

Ten kývl na Juraje, aby své sestře a otřeseným studentům pomohl. „Víte, co máte dělat,“ řekl významně, když se s nimi loučil. „Vyrazte z nich, co se dá. Měli by být vděční.“

Světlana zasalutovala: „Takový je plán, Vaše Blahorodí. Nejsi jediný, kdo tu má mozek v hlavě.“

„Na můj vkus jsi až moc chytrá,“ zabručel Záviš. „Počkáme na vás. Vy asi také nepospícháte?“ obrátil se na dva plasťáky z Krása-Styl. „Ty přízraky, o kterých ten kluk mluvil, nejsou nic, co by ctidbalý plasťák vyhledával. Nebo se mýlím?“

„Jasně, šéfe. Žádnej spěch.“

Plasťáci už pochopili, že se nebaví se svým rovným a zostražitěli.

„Vy tu nejste za korporaci, co?“ zeptal se ten hovornější z nich. „Sem měl ňáký podezření, už dyž sem vás zahlíd. Co ste zač?“

„Tady máte,“ řekl Medard hrdě a věnoval jim jednu z navštívenek, které si nechali udělat a které by nejraději nabízel na potkání. Na ní stálo:

Medard Mechový
ředitel
Šest společníků
Společnost se zvláštním zařazením

„Pane jo,“ řekl plasťák. „Já sem Hromadný a von je Krtinec. Nám žádný kartičky nedali. Ale sme tady za Krása-Styl. Hele!“

O nic méně hrdě ukázal Medardovi logo na svém sportovním oblečení. Byl to známý znak se třemi vlnkami, značka, do které se oblékala většina bronzáků. Medard chvíli uvažoval, že by Hadrového trumfnul, kdyby poukázal nenápadnou značku Šik&Šik, ale opustil od toho - zejména proto, že on sám se tam neoblékal.

Pak představil zbytek své skupiny. Ani Hromadný, ani Krtinec nenabídli ruku k potřesení, pouze naznačili gesto ve vzduchu.

Prostorná hala, kde se týmy rozcvičovaly, přirozeně věnovala pozornost netypickému chování Šesti společníků. Pomáhat bližním se mělo za překonaný, téměř středověký zvyk, za plasťáckou manýru, jak si zvýšit ochablé sebevědomí.

„Pokud dovolíte, pane, rád si s vámi navštívenku vyměním,“ ozvalo se náhle.

Medard se otočil. Aniž ho zpozoroval, přiblížil se k němu vysoký stříbronos s vojenským sestřihem, velitel týmu První-Spořitelní.

Tu máš, čerte, kropáč, ztuhl Medard. Než se ale mohl rozhodnout, jak se společensky znemožnit, korporátní stříbronos ho odbyl mávnutím ruky a otočil se na Záviše: „Stále stejné triky, pane Velehradský? To vaše bratříčkování s lidmi nižší třídy vám nejspíš zůstane. Alespoň jste už změnil šatník, jak s radostí konstatuji. Kam se ztratil váš ošoupaný styl?“

„My se známe?“

Záviš si ho lhostejně prohlédl, nijak nedotčený, že ho oslovil představitel nepřátelské korporace. Zato Medard, který si dobře vzpomínal, co jim prozradil Koucký, si málem hryzal prsty. Co teď bude? Výhružky? Válka? Násilí? Krucinál, barone, vylezte na slunce.

Bylo mnohem jednodušší se schovat za postavu jiného světa než svá dramata skutečně prožívat.

„Zatím jsme se nepotkali,“ odtušil stříbronos. „Ovšem, kdo by v naší firmě neznal slavného Záviše Velehradského? Ještě před rokem chodily oběžníky s vaší fotkou a varováním, abychom se vám vyhýbali. Vždycky jsem vás chtěl vyzvat na souboj,“ dodal skoro dychtivě.

„Kdykoliv k službám,“ řekl Záviš líně.

„Mám přísný zákaz to udělat,“ poznamenal stříbronos lítostivě. „Jak dlouho budu čekat na tu vizitku, člověče?“ obrátil se náhle na Medarda, který už doufal, že je z obliga.

„Promiňte, prosím…“

Sotva začal panikařit, Lýdie i Záviš vykročili tak, aby mu stáli po boku.

„Nemusíte spěchat, pane řediteli,“ řekla Lýdie tónem trpělivé sekretářky. „Jste ve své pozici teprve krátce, proto jste nervózní. Nicméně se sluší, aby vám pouhý zaměstnanec nabídl navštívenku první.“

„Pouhý zaměstnanec?“ odfrkl si uražený stříbronos. „Víte, slečno, koho zastupuji?“

Lýdie mu věnovala prázdný zelený pohled. Zdálo se, že na ni nic nedokáže udělat dojem.

„Netušila jsem,“ řekla suše, „že firemní bontón stanovuje výjimky pro První-Spořitelní.“

„Ach, bontón. Já zase netušil, že si na něj pan Velehradský potrpí. Omlouvám se. Jsem Abrahám Plíhal, občan druhé kategorie. A vy jste?“

„Lýdie Krajcarová, občan druhé kategorie.“

„Občan druhé kategorie? Hleďme se. Před těmi ubohými plasťáky,“ ukázal na Hromadného a Krtince, kteří stejně jako Medard toužili být jinde, „jste schovávala svou známku, abyste je nevyplašila? Ten rukopis poznávám, bezpečně poznávám,“ dodal a se zúženýma očima pohlédl na Záviše. Pak výsměšně pokračoval s napraženou rukou. „Tady je má vizitka, pane řediteli. Smím vědět, s kým mám tu čest? Doufám, že si také nehrajete na něco, čím nejste.“

S nesmírnou touhou propadnout se do země, Medard mu odevzdal svou navštívenku a oznámil světu: „Medard Mechový, občan čtvrté kategorie.“

A aby zachránil poslední zbytky své hrdosti, rychle dodal: „Ředitel Šesti společníků.“

Footnotes

On vážně čeká, že si s ním podám ruku?

Pokud čekal výsměch, spletl se. Strohá padesátiletá tvář Abraháma Plíhala se nehnula, jako by se s plasťáky na ředitelských postech setkával dnes a denně. Zblízka nicméně působil hrozivě, možná nejhrozivěji ze všech stříbrných, se kterými se Medard zatím setkal.

V porovnání s Jeremiášem Kouckým, právníkem Asfaltová-Stavební, nebo Aloisem Drbohlavem, finančním ředitelem pobočky Technika-Zahradní, Abrahám Plíhal vypadal, že před minutou opustil kasárna a ještě vzpomíná, jak si vychutnal čerstvý přísun branců.

Vůbec nedbal na maličkosti jako kvalita kůže nebo manikůra, naopak, ruce měl ztvrdlé a zdeformované bušením do pytlů s pískem, plné mozolů. Na rozdíl od Xantipy Millerové, jeho pokožce chyběl výrazný narůžovělý nádech jako důsledek nadužívání supertonických nápojů, ale přesto se mu pod kůží rýsovaly nafouknuté svaly s pletivem žil.

Co ale Medarda děsilo nejvíc nebyly svaly, ale dlaň napřažené v přátelském pozdravu.

On vážně čeká, že si s ním podám ruku? To je horší, než kdyby se mi vysmíval.

Právě ve chvíli, kdy se Medard hodlal zachovat jako každý rozumný plasťák a potřesení pouze naznačit, hezky bezpečně ve vzduchu, ucítil, že ztrácí kontrolu nad tělem.

Barona, safra, začal panikařit, ze všech možných chvilek, kdy ses mohl projevit, si vybereš tu nejnevhodnější. Zmiz!

Ale baron miloval výzvy a nesnesl ponížení. Nebo prostě netušil, co je VIUR a jaké může mít nákaza následky. Nebo považoval za projev mužnosti vysmát se smrti do tváře.

„Čéče, neblbni!“

Krtinec s Hromadným sdíleli Medardovo pohnutí a nad projevem takového fanfarónství se jim srdce svírala hrůzou i pýchou.

Barone! Okamžitě přestaň!

Ale už bylo pozdě. Dlaně se setkaly, zaklesly se do mlčenlivého souboje a baron rozpumpoval svaly, aby Abraháma Plíhala rozdrtil. Medard sám o sobě nebyl vysloveně slabý, pravidelná práce na zahradě ho udržovala ve formě.

Pokud se poněkud rozklížil, jak komentovala Laura jejich tělnaté postavy, pak proto, že zestárl na potravě, ve které chyběly bílkoviny a přebývaly cukry. Se změnou jídelníčku (a hlavně díky supertonickým nápojům) znatelně omládl.

Zaskočený stříbrný na okamžik ztuhl, ale vzápětí se nadšeně pustil do souboje.

„Už jsem o Šesti společnících slyšel,“ poznamenal. „Na nezávislou společnost si vedete dobře. Myslel jsem, že zásluhu má pan Velehradský, ale nejspíš požádám vedení, aby prověřilo jednoho každého z vás.“

Medarda omýval studený pot.

Samozřejmě, už se těším, až se dostanu do hledáčku První-Spořitelní, pomyslel si. I přes Závišovu snahu, aby se k nim korporátní náboráři nedostali, měl za sebou několik setkání s lidmi, jako byli Drbohlavovi. Bez výjimky mluvili sladce, ale když je odmítl, začali vyhrožovat. A První-Spořitelní byla gigant mezi korporacemi.

„Nemusíte se namáhat,“ řekl baron, „jsem velmi prostý člověk. Zničím, co se mi postaví do cesty.“

Prosím?

I když ta slova vypustil on sám, Medard měl dojem, že špatně slyšel. Koho budu krucinál ničit?

Bylo to snad poprvé v životě Abraháma Plíhala, kdy mu vyhrožoval plasťák. Souboj v drcení prstů se také nevyvíjel podle jeho představ. Medard měl širší dlaně, proto měl jistou výhodu, byť byl slabší.

Ale jsem vůbec slabší? napadlo ho, když si všiml, že jeho protivník začíná polevovat. Co jsi provedl s mým tělem?

Až do téhle chvíle se bál, že baron, když ho odstavil a knokautoval, chodil na dostaveníčka s Laurou. Ale mužný strážce hranic nejspíš i tajně cvičil. Snad proto, aby mohl zářit v situaci jako tato.

„Velmi dobře,“ vydechl Plíhal a povolil svůj stisk jako první. „Budu si vás pamatovat, pane Mechový.“

„Nápodobně,“ odpověděl baron, který ignoroval zoufalé Medardovy prosby, aby se držel zpátky. Dokonce se zdálo, že si celou situaci užívá. Ovšem jeho protivník se také nedal. „Ještě se potkáme.“

„Skoro bych si myslel,“ řekl pak Plíhal podezřívavě, „že vy nejste pan Mechový. Copak se nesnažíte držet ty druhé pod kontrolou?“

Otázka patřila Závišovi a Lýdii.

Pod kontrolou? hořce se zachechtal Medard, který se krčil kdesi v hloubi své utlačované duše. Copak to jde? Kolikrát ani netuším, co se mnou baron provádí, když je v okolí NT-vysílač.

„Měli bychom? Pokud chce První-Spořitelní poradit, jak hrát hokej,“ opáčil Záviš nenuceně, „pak nabízíme konzultační služby. Je to jedna z našich doplňkových činností. Má malá a výkonná asistentka vám pošle ceník.“

Plíhal se otočil k Lýdii.

„Nejste právě malá, slečno Krajcarová,“ poznamenal. „O jakém ceníku se bavíme?“

„Tady,“ ozval se hlas někde od stropu, kde se objevila lesní tůňka a z ní vyjela pohádková kancelář. Za psacím stolem a psacím starodávným strojem značky Remington, do kterého bušila s vervou najezeného boxera, seděla malá víla, na sobě šedé šaty a kulaté brýle s kostěnou obroučkou.

„Já jsem jeho výkonná asistentka,“ vysvětlila nakvašeně. „Mizerný plat, samý přesčas. Nic nepovídejte! Vy jste Abrahám Plíhal, šéf zvláštního odboru. Pošlu vám email, kde budete mít vysvětlené jednotlivé položky. Nezapomeňte se seznámit s plným rozsahem našich služeb! Nejste náhodu majitelem chytré čelenky? Osobně vedu kurz pro virtuální pomocníčky. Tisíce děkovných dopisů, záruka vrácení peněz.“

Poprvé zaražený, korporátní stříbronos k ní vzhlédl.

„Pomocníčky?“ optal se. „Vy stále používáte chytrou elektroniku, pane Velehradský. I přes…“

„I přes co?“ zeptal se Záviš sladce. „Neměl bych? Máte nějaký hodně dobrý nebo utajený důvod, proč vy nemáte chytrou čelenku nebo chytré brýle?“

„Ne, samozřejmě že ne,“ odpověděl Plíhal tak rychle, že i Medard měl podezření, že něco tají. „Já jen, že jsme vás považovali za velmi konzervativního, pane Velehradský. Dohlédnu, abychom opravili váš psychologický profil. A také přidali pár dalších osobních složek. Na pana Mechového a slečnu Krajcarovou. A také na vás, slečno.“

Poslední věta platila Gabriele, která se držela stranou, více zaujatá přípravou ostatních týmů než přestřelkou mezi Plíhalem a Medardem.

„Na mne?“ zeptala se. „Proč?“

„Chce tě vyděsit,“ vysvětlil Záviš. „V praxi se není čeho bát. Jeho korporace je - jak to jen říct a neurazit - byrokratický moloch. Vedou si složky na kdekoho. Jestliže se tady pan Plíhal bude obtěžovat a podá oficiální žádost, prověří ji alespoň čtyři oddělení - čtyři, že ano, kamaráde -, aby pak vytvořili zápis do jedné z dvaceti různých databází, které si První-Spořitelní vede.“

„Přeháníte,“ ozval se Plíhal. „Nechci nikoho děsit a databází je jen patnáct. Došlo ke sloučení některých údajů. Měla byste být polichocena,“ dodal ke Gabriele. „Ne každý si zaslouží naši pozornost.“

„Pozdě, příliš pozdě,“ poznamenal Záviš. „Budoucí dceruško, ukaž tady pánovi podolek roucha svého.“

„Cože?“

Než se Gabriela stačila zorientovat, Plíhal zaznamenal nenápadnou značku na jejích šatech.

„Šik&Šik?“ usmál se. „O to lépe!“

Ten chlap z toho má upřímnou radost. Propána, proč? divil se Medard.

„V zásadě nemám nic proti myšlence s Šesti společníky spolupracovat,“ vysvětlil Plíhal. S odevzdaným výrazem poukázal na vlastní skupinu. „V hokeji - jak vy velmi trefně říkáte - záleží na síle družstva. Bohužel, ani my si nemůžeme vybírat. Jenomže…“

Hrát hokej znamená být ve Hře? pochopil konečně Medard. Proč tolik narážek? Ale neobtěžoval se ptát. Zúčastnil se dost Závišových školení, aby si odpověděl sám. Bezpečnost až na prvním místě.

„Jenomže?“ zopakoval Záviš.

„Šest společníků se musí kvalifikovat,“ prohlásil Plíhal. „Nehodlám nakupovat rady od někoho, kdo se neumístil na žádném z výkonnostních žebříčků.“

„Přirozeně, jak jinak,“ souhlasil Záviš s vřelým úsměvem. „Žádný strach. Oba víme, že to je jen otázka času.“

„Jsme tedy domluveni,“ uzavřel Plíhal a odkráčel, aby motivoval odpočívající členy svého týmu. Ti jeho příchod přivítali bez většího nadšení a neochotně se vraceli k prostocvikům, kterém jim ordinoval.

„Co jsou výkonnostní žebříčky?“ optal se Medard, když zůstali sami.

„Jak to mám zatraceně vědět?“ odsekl Záviš. „Nemohl jsem mu povědět, že nemám páru. Náš zářihoch by ztratil důvěru v naše nadlidské schopnosti. V každém případě baron u něj zabodoval. Zato Snížek opět nezklamal.“

„Sám jsi tvrdil, že je placený za to, aby nám informace tajil,“ podotkla Gabriela jedovatě. „Proč se divíš?“

„Ona je drzá,“ otočil se Záviš k Lýdii. „Jak jsi ji vychovala?“

Medard se už doslechl o chystané adopci a upřímně řečeno, nějak si neuměl představit, jak by soužití těch tří mohlo pokračovat.

„Světlana může,“ ozvala se Gabriela tónem ublíženého dítěte. „Ta je drzá pořád.“

„Ji se nechystám adoptovat,“ odsekl Záviš. „Navíc nechápu, proč si bereš příklad z ní a ne z jejího bratra!“

„Protože!“

Medard tušil (nebo alespoň doufal), že takové atypické chování (žádný z těch dvou nebyl rodinný typ) je nějakým divadlem pro přihlížející veřejnost, ale neměl ani zdání jakým. Pak pochopil.

„Zatracená děcka,“ odplivl si Záviš po pětiminutové hádce, „jenom potíže s holkou. Śak to znáte, ne?“ obrátil se důvěrně na Hromadného a Krtince. „Taky máte závazky, co?“

Sdílená starost je poloviční starost, pomyslel si Medard. Pak ho napadlo, že stejné triky potížista používá i na něj.

„No jéje,“ odvětil Krtinec. „Všecka děcka sou blbá a drzá.“

„Maj dojem, že sou chytřejší než my,“ přidal se Hromadný.

„Pchá!“ odfrkla si Gabriela. „Vylévá si na mne zlost, protože se Snížka nezeptal na ty slavné výkonnostní žebříčky. Copak je můj problém, že je senilní?“

„Slyšeli jste ji? Slyšeli jste ji? Tak pardon, zapomněl jsem se zeptat. Vsadím se, že vy to také nevíte,“ obrátil Záviš se na oba plasťáky, jako by je žádal o podporu.

„Dyť vo nic nejde, kamaráde. Dyž si zaplatíš, prodají ti statistiky jednotlivejch týmů. Ten náš,“ přiznal rozpačitě, „je docela dole. Nemáme se čím chlubit.“

„Se ani nedivím, že vám to ten černej hezoun zatajil. Dokud se nepřihlásíte, nikdo vo vás neví - tidle poradci maj děsnou hrůzu, že jim jejich ryby sežerou korporace. Je vůbec divný, že vo vás ten stříbrnej panák tolik věděl, dyž ste se nenahlásili do těch jejich hitparád. Vy ste se s ním ňák rafl?“ optal se Krtinec zvědavě. „Byl docela nepřátelskej.“

„Honil vodu, náfuka jeden,“ zabručel Záviš, zjevně spokojený, že oba plasťáci tak pěkně spolupracují. Gabriela věnovala Medardovi potutelný úsměv, který ji on nedokázal oplatit.

Jak můžu kdy Závišovi věřit, že to na mne také nehraje?

Na to existovala snadná odpověď. Nemůžu! A kohokoliv bych se optal, poví mi totéž, včetně něho samotného.

Vzdychl si. Svět plný intrik nebyl jeho parketa. Chtěl domů, do bezpečí malého a prostého zahradnictví.

Footnotes

Čeká nás zkouška mužnosti

Rychlost, s jakou se Gabriela učila, Záviše šokovala. Jejich krátká etuda na téma, jak vylákat z netušícího týmu Krása-Styl, co jsou výkonnostní žebříčky, proběhla mnohem úspěšněji, než by kdy měl za možné. Gabriela spolupracovala naprosto přirozeně, téměř jako by dokázala číst jeho myšlenky.

Je tohle rozdíl mezi přirozeným géniem a mnou? uvažoval. Nebo mne psychovirus ochromuje natolik, že tleskám každé maličkosti?

I když ho těšilo, že Lýdie nebyla schopná rozpoznat úbytek jeho duševních schopností, sám sobě nic nenalhával. Bojoval s postupující demencí, co se dalo: malá víla ho zásobovala hlavolamy a příklady, nad kterými trávil povinné půlhodinky, aby nedovolil mozku zakrnět, ale kolečka se v jeho hlavě roztáčela s rostoucím skřípáním a vrzáním.

Schopná kdykoliv rozpoznat, kdy se poddal černým myšlenkám, Lýdie mu stiskla povzbudivě ruku a usmála se: „O čempak dumáš, drahý?“

Jestli z tebe stihnu udělat vdovu, pomyslel si podrážděně, nebo jestli natáhnu brka před naší svatbou.

„Nic podstatného,“ řekl.

Někdy si přál, aby Lištička dostávala větší prostor. Její nevtíravá, ale výkonná přítomnost mu vyhovovala. Lýdie moc mluvila a starala se.

Stvořili z ní nedokonalé citově vyprahlé monstrum.

Vadilo mu, že jejich vztah se stává podivně důvěrný. Svoje tajemství dokázal ohlídat před těmi, se kterými se setkal jen krátce a letmo, Lýdie s ním ovšem trávila celé dny. Její schopnost pozorovat a číst řeč těla mu překážela.

Nehodlal sice do Gabriely vyřezávat svá ponaučení spolu se sbírkou jizev, jak se Lýdie mylně domnívala, ale i tak měl nesmyslnou touhu předat dědictví po ředitelce sirotčince právě jí.

Učí se rychle, ale ne dost rychle, pomyslel si odevzdaně. Podle malé a zoufalé máme já i ona čas do konce roku.

Stále ještě čekali na Světlanu a Juraje. Během té doby je Krtinec s Hromadným seznamovali, co mohou čekat za záhadnou branou.

„Jak tam nakráčíte,“ vysvětlil Krtinec, „hrajete napůl hokej. Bez keců. Já nebudu vyzvídat, co jste tam zač, ale vaše druhý já se vozvou - ale s tím vy nemáte potíž, co? Mezi náma, naši druzí nejsou žádný esa. Byli vyděšený úplně stejně jako my, když jsme potkali přízraky.“

„Přízraky?“ zeptal se Medard dychtivě. Z toho, že nepůsobil nervózně, Záviš poznal, že baron úřaduje.

„Divný věci, mlhový příšery. Vznáší se po chodbě a když tě zmerčí, jdou po tobě. Když se tě dotknou, dostaneš pecku. Za chvíli seš samá modřina, pokud neutečeš.“

„Proto ta rozcvička,“ pochopila Lýdie. „Kolik jich je?“

„Čím dál se dostaneš, tím víc. Blbý je, že když se dotknou samy sebe, daj se do dohromady. O to větší pak maj pecku.“

„Jak jsou rychlé?“

„Prej sou pomalí,“ řekl Krtinec váhavě. „No já nevím, nás naposledy honily jako králíky. Fakt je, že žádnej z nás není žádnej maratonec.“

„Jediný štěstí bylo, že sme našli volnou místnost,“ dodal Hromadný. „Za zavřený dveře nejdou, držej se na chodbách.“

„Co je zač ta pecka?“

„Nikdo neví. Ňákej koumák prý myslel, že je to elektrika a tak se voblík do gumovýho skafandru. Nikdy vodtamdtud nevyšel.“

„Nevyšel? Nevrátil se? Stalo se s ním něco?“

„Jo, ztráty sou velký,“ odplivl si Hromadný. „Ta holka měla sakra kliku, že ji vodtamdtud ti dva hošani vynesli. Dyž zkolabuješ, nikdo pro tebe nepoleze. Tudle jedna korporace nabízela vodměnu tomu, kdo vytáhne jednoho hokejistu, co zostal hluboko v šestým patře. Sebevrazi, povídám.“

„Šesté patro? To není tak daleko,“ poznamenal Záviš, stále na honu za novými příležitostmi, jak si přivydělat.

„Čověk by myslel, že není, ale je.“

„Teď jsme v pátém, ne?“

„Jo, ale jen na začátku. Pak musíš projít stovkou uliček a najít schodiště. Všude samej přízrak. Slepý cesty, hotový bludiště. Dvourohej Minotaurus by zaplakal, dyby tam měl bejvák. Dyž zabloudíš, je po tobě.“

„A vy jste schodiště našli?“

„Zahlídli sme ho. Ale jak sem řek, byl tam volnej pokoj, tak sme zapadli dovnitř a zamkli za sebou dveře.“

„A pak?“

„Pak sme dělali věci, co nám nařídili,“ odsekl Krtinec. „Jako pardon, ale tudle část nepovíme. Máme svý instrukce.“

„Zkoušeli jste nabít paměťové datadisky,“ usoudila Gabriela.

„Třeba,“ pokrčil Krtinec rameny. „Heleď, fešando, nevyzvídej. Pustil sem si pusu na špacír, páč si můžeme být navzájem užiteční. Ale platěj nám moc dobře na to, abysme je podrazili. Co je tajný, je tajný.“

„Jak jinak,“ souhlasila Lýdie a pochválila je. „Jste loajální.“

„V rámci možností, holka, v rámci možností,“ odpověděl potěšeně Krtinec a zamanévroval se do její těsné blízkosti - co mu jen strach z VIUR dovolil.

Záviš pobaveně zaznamenal, jak sebou zrzka trhla, ale nechal obě ženy, ať vedou rozhovor. Oba plasťáci si přítomnost krásných žen tak užívali, že zapomněli na bratrskou sounáležitost s Medardem.

Aniž by se ohradil, Medard (nebo lépe baron) už netrpělivě sledoval vrata, nad kterými se vinul nápis, podobný na nápis nad vstupem do přízemní haly.

Ať vstoupí, kdo se odváží vstoupit!

„Ještěre,“ poznamenal, „myslím, že vím, co nás čeká.“

Aniž by dal najevo překvapení, Záviš reagoval přirozeně.

„Ano, barone?“

„Čeká nás zkouška mužnosti,“ zaduněl Medard nepatřičně hlubokým hlasem a udeřil pěstí do dlaně. „Bojíš se bolesti, můj příteli?“

„Přiměřeně.“

„Myslel jsem si.“

Bylo zvláštní, jak se Medard proměnil a jak obdivně zírá na Závišovy jizvy. „Některé kmeny démonů údajně mají stejné rituály. Vždycky jsem Sylviině dceři říkal, že by měla mít nějaké,“ dodal a vyčítavě se ohlédl na Gabrielu. „Její matka nikdy nesouhlasila.“

„Děkujeme, nechceme,“ ohradily se obě Gabriely zároveň.

„V žádném případě,“ ozvala se také Lýdie, snad v obavě, že by Záviš měl chuť přikývnout.

„Oč tady jde?“ optal se raději Záviš. Ředitelka sirotčince měla zvláštní důvod, proč mu vyřezávala jizvy na těle. U Gabriely takový důvod neexistoval.

Na rozdíl od někoho nejsem rozený sadista, pomyslel si uraženě. „Tyhle sklony máte vy dvě,“ podotkl.

„Jaké sklony?“ optala se Gabriela a Lýdie se začervenala, i když za Lištičku nemohla. „Omlouvám se,“ řekla. „Barone, prosím, pokračujte.“

„Má žena by vám pověděla víc,“ řekl baron rozpačitě. „Co je za těmi vraty se jmenuje psychomatická iluze.“

„Psychomatická? Jsi si jistý?“

Zdálo se, že baron stejně jako Medard má sklony komolit slova, kterým nerozumí.

„Psychosomatická,“ ozvala se Gabriela. „Vážně bys měl dávat větší pozor, když matka mluví, otče.“

„Jako bys jí ty rozuměla,“ opáčil baron. „Pokud vím, chytrá jsi po mně.“

„Bývávalo, teď jsem jiná.“

„Pravda.“

Baron se vážně Gabriele uklonil: „Zatím jsem neměl příležitost poděkovat ctěné slečně Márové. Budoucnost mé druhé dcery mne vždycky trápila. Nyní jsem klidnější.“

„Ach!“

Nastala chvíle trapného ticha. Záviš si všiml, že Krtinec s Hromadným scénu sledují a Krtinec si dělá poznámky do zápisníku.

Ti dva nejsou vůbec marní, pomyslel si. Ovšem, korporace už nejspíš vědí o podobných případech jako je přítomnost velmistra Devíti Draků. Proto jim také vtloukají do hlavy, že musí svá druhé já potlačit.

Podle Adonise šlo ale o spolehlivý recept na katastrofu. Pokud dvě ega spolu bojují, nakonec jedno zvítězí a rozpustí druhé do podvědomí. Zasévá tak první semeno, které vyklíčí do nevyhnutelného šílenství.

Na druhou stranu, oponoval mu Záviš. Možná mi tohle vykládáš právě proto, abych ti nekladl odpor.

Jako vždy, Adonise projevená nedůvěra pobavila. Možná!

„Co jsou psychosomatické iluze?“ zeptal se.

„Fantómy utrpení. Čím víc se kdo bojí bolesti, tím víc ho zraní.“

„Jsou to nehmatatelné NT-projekce,“ dodala Gabriela. „Působí na nervovou soustavu. Podobně jako naše Koupel ve žhavé lávě. Nelze se jim bránit. Gumový skafandr s nimi nehne.“

„Co má být ta vaše koupel?“ zeptala se podezřívavě Lýdie.

Jako pravý Bafomet, Gabriela zvedla dva prsty v pozdravu.

„Můj vynález,“ pochlubila se, aby vzápětí schovala ruku za záda. „Ne ve všem se my dvě shodneme,“ pokračovala méně nadšeným, skoro zahanbeným tónem. „Co objevila internet, brouzdá hodně po satanistických stránkách. Koupel ve žhavé lávě je program, který jsme vytvořili. Se Satanem nemá nic společného.“

„Na to jsem se neptala,“ podotkla Lýdie suše. „Ta koupel nezní jako příjemné osvěžení.“

„Také není. Ten vysoký sluha skučel jako spráskaný pes,“ řekla jedna Gabriela nadšeně, zatímco druhá si dávala dlaň před ústa. „Přestaň, krucinál!“

„Celá matka,“ poznamenal baron pochvalně. „Někdy, když byla její služka drzá, přivázala ji k…“

Náhle se zarazil a s nevinným úsměvem se omluvil: „Všiml jsem si, že tady služebnictvo nebijete.“

„My používáme modernější metody, jak utlačovat člověka člověkem,“ ušklíbl se Záviš. „Bude se ti u nás, kamaráde, líbit. Nevrací se támhle rodina Trojákova? Světlana září, takže předpokládám, že zachránila další lidský život.“

Zlatovláska se skutečně vracela ve výtečné náladě.

„Hádejte, koho jsem potkala, když jsme venku čekali na sanitku!“

„Drbohlava?“

„Jak to víš, Vaše Vševědoucnosti?“ zeptala se Světlana a splaskla.

„Nevím, hádám. Tady v okolí nemáme moc společných známých. Navíc se tvůj bratr tváří, jako by měl bolení břicha, takže jste nepotkali nikoho podle jeho gusta. Než jsi promluvila, ohlédla jsi se na skupinu Technika-Zahradní. Jak všichni víme, Drbohlavovi jim dělají náboráře. A z bojovné paní Drbohlavové bys nebyla tolik nadšená, když jí chceš rozvrátit manželství. Proto myslím, že jsi potkala pána, o kterém Medard zarputile předpokládal, že tě chce do trojky.“

„Bingo. Naprosto přesně. Tentokrát byl ten proutník sám a vůbec nestál o večeři v rodinném kruhu nebo ménage à trois. Pozval mne do Měsíčních kamenů a potom - kdo ví, co se stane?“

„Vždyť je starý,“ ozvala se s odporem Gabriela.

„A ženatý,“ dodala Lýdie.

„Korporátní stříbronos, žádná škoda,“ parafrázovala Světlana Závišova slova, které pronesl na adresu Karolíny Drbohlavové.

„Ona nežertuje,“ pochmurně se přidal Juraj. „Flirtovala s ním, až jsem se za ni styděl. Proto jsme se zdrželi.“

„Já neflirtovala, použila jsem l’arme féminine, ženskou zbraň, abych vydělala peníze. Řečeno slovníkem trhovce: zajistila jsem nám kšeft.“

Bylo by nádherné, kdyby drahá Světlana své vlohy použila k našemu prospěchu, ale…

Pokud Záviš nesnášel nějaký druh lidí, pak takové, o kterých netušil, co provedou v příští minutě. Světlana byla jedna taková neřízená střela. Možná ne neřízená, ale pro mne neuchopitelná, pomyslel si odevzdaně.

„Kšeft?“ zopakoval.

„Týká se jich,“ pohodila hlavou směrem k týmu Technika-Zahradní. „Co jsem pochopila, moc se jim za bránu nechce - proto mi Drbohlav nabídl půl miliónu, když je dostaneme do sedmého patra… Co je? Co se na mne tak díváte, jako bych vám snědla mámu?“

Footnotes

Mám na Karolínku něžné vzpomínky

Když Světlana zjistila, že svým prohlášením vyvolala stejné nadšení, jaké zažívá rodina, když oplakává oblíbenou babičku, zvědavě se rozhlédla.

„Došlo k revoluci?“ optala se bezelstně. „Já myslela, že prachy jsou až na prvním místě?“

Krtinec, který déle nedokázal snášet ponuré ticho, si odkašlal: „Vo nic v zásadě nejde, kočko blonďatá, snad jen vo to, že sedmý patro…“

Zde se delikátně odmlčel, jako by se Světlaně chystal sdělit, že kromě babičky umřel i dědeček.

„Sedmé patro? Co s ním?“

„Von se ze sedmýho patra ještě nikdo nevrátil,“ prohlásil Hromadný pohřebním hlasem a Krtinec - podrážděný, že ho kolega předběhl - dodal: „I šestý patro je o kejhák.“

„Ano?“

Světlana se nevzrušeně obrátila na Záviše. „Chrabrý Břetislav a jeho banda se dostali ke schodišti, co vede do sedmého patra. Podle něj měli smůlu, že se jejich basketbalistka vyděsila a chytila hysterický záchvat. Dost jí to vyčítal.“

„Čeho se vyděsila?“

„Nevím, jestli vás mám strašit?“

S opatrností příbuzného, který ví, že neumřeli jen babička a dědeček, Světlana si skousla rty a mrkla směrem k Medardovi a týmu Krása-Styl.

„Ven s tím,“ zaduněl baron Medardovými ústy.

„Nás hned tak něco nevyděsí,“ prohlásil Krtinec, připravený na zprávu: Celá rodina spadla pod autobus, a s nimi i sousedovic pes.

I Lýdie s Gabrielou se chytily za ruce.

„Tlející mrtvola,“ vydechla Světlana. „Podle všeho ta holka zpanikařila, když ji musela překročit. Nějak zakopla a zahučela přímo do ní. Dost ji to vzalo,“ pokrčila rameny. „Měla jsem dojem, že z ní cítím márnici.“

„Tle-tlející mrtvola,“ zakoktal Hromadný. „Jako opravdová?“

Gabriela protočila panenky.

„Sám jste řekl, že se odtamtud lidé nevracejí,“ napomenula ho. „Kdo by je uklízel? Těla zůstávají a postupně se rozkládají.“

„My se tak daleko nedostali,“ vysvětlil Krtinec a obrátil se na Hromadného: „Nevzdáme to? Nemaj na nás páky, stejně nás potřebujou.“

„Nesmysl!“

Baron, který si z VIUR rozhodně vrásky nedělal, je mocně poplácal po rameni a bylo mu jedno, že je tak vyděsil k smrti. „Pravý muž se nebojí výzev. Jestliže máte zemřít, zemřete. Lepší dobrá smrt než špatný život!“

Pak se stalo něco, co nikdo nečekal. Oba plasťáci změnili držení těla: „Máte pravdu, ctěný pane. Lepší dobrá smrt než špatný život. Tady stejně není o co stát. Ale my nejsme žádní bojovníci.“

„Nemusíte být vojáci, stačí, když budete rychle utíkat,“ zasmál se baron. „Co jste zač?“

„Já vydělávám kůže,“ odpověděl Krtinec.

„Já pasu kozy,“ odpověděl Hromadný.

Taková povolání všechny zarazila. Panenko skákavá, pomyslel si Záviš ohromeně. Koželuh a pasák!

„Už jsem měl po svém boku i horší,“ zaburácel baron. „A lovili jsme monstra jedno za druhým.“

„Horší? To jistě,“ zamumlala Gabriela pohrdavě. „To bys musel jít na lov leda s papouškem na rameni.“

Oba plasťáci zatím potlačili přítomnost svých druhých já. „Todle nám nedělej, bratře,“ řekl vyčítavě Krtinec baronovi. „Ti druzí nemaj ani páru, jak to tady chodí.“

„Pořád si stěžujou, jak sme všichni voškliví a zaostalí,“ dodal Hromadný. „Maj co kecat! Dyť nemaj ani televizi! Ale jinak to nejsou špatní kluci. Když se hodlaj zúčastnit, tak my taky - jdeme s váma po první volnej bejvák, jo?“

„Tak zněla dohoda,“ přikývl Záviš.

Celou dobu, co spolu mluvili, zvažoval, zda riziko stojí za to. Půl miliónu bylo hodně peněz a Šest společníků potřebovalo peníze jako sůl. Jenomže jeho tým byl z půlky složený ze sotva plnoletých dětí.

A i když v budově Herního Centra pod vlivem obřího NT-vysílače bylo pro jejich druhé já snadné se projevit, nemohl vědět, jak se jeho skupina zachová pod tlakem.

Doprovodit ty dva do prvních otevřených dveří bude snadné, uvažoval. Pak musíme najít schodiště do šestého patra, projít jím až k dalšímu schodišti, a v sedmém patře najít volný pokoj pro skupinu Technika-Zahradní. Pak co? Vrátit se, nebo pokračovat dál?

„Jedné věci nerozumím,“ řekl nahlas. „Proč si Drbohlav myslí, že máme šance jejich skupinu doprovodit? Copak ty jsi mu zatajila, že jsme tady poprvé?“

„Zatajila? Nic jsem mu nezatajila. Hrála jsem mladou a nezkušenou jako z partesu. On se ale tvářil, jako bychom byli světoví rekordmani. Ty zvlášť!“

Já zvlášť? uvažoval Záviš.

Drbohlav i Plíhal se chovali podivně. Když se Plíhal loučil a tvrdil, že nemá nic proti vzájemné spolupráci, Záviš to měl za trik, jak ho ukolébat. Opravdu by První-Spořitelní nic nenamítala, kdyby ode mne nakupovala?

Byl si skoro jistý, že Plíhal ví o psychoviru - a také to, že Záviš ví, že on ví.

Ale nebyl přehnaně agresívní. Třeba na něho udělalo dojem, že se ještě dokážu souvisle vyjadřovat. A nebo také…

„Nezajímal se Drbohlav, jak se cítím?“ zeptal se s náhlým podezřením. „Nezajímal ho můj duševní stav?“

„Svým způsobem,“ připustila Světlana. „Trochu mne uráželo, jak se vyptává, když se může věnovat mé svůdné maličkosti. Budiž, chápala bych, kdyby se ptal tady na Lýdii, když mu málem odkráglovala ženušku, ale on ne. Měl strašnou starost, jestli my dva spolu vycházíme. Vyzvídal, jestli na mne nejsi moc hloupý. Přísahám, že naznačoval, že duševně uvadáš!“

„Co jsi mu pověděla?“ zeptal se Záviš napjatě. Ví o psychoviru celá korporátní sféra?

„Vysmála jsem se mu, co jiného! Tvrdila jsem mu, že tě obdivuji po intelektuální stránce.“

Může být, že si vedu nad očekávání dobře? napadlo Záviše. Docela jistě s psychovirem experimentovali. Pokud nezapadám do statistik, můžou se domnívat, že mám lék? Pak se není co divit, že nás mají za černé koně.

„Ty jsi mu napovídala, že mne obdivuješ po intelektuální stránce?“ zeptal se pro potvrzení.

„To řekla,“ potvrdil Juraj znechuceně. „Rozplývala se, že se ráda učí od starších a zkušených mužů. Nato ji ten panák pozval do Měsíčních kamenů… Poslouchej, Záviši, půjdeme do toho?“

Když ukázal na tým Technika-Zahradní, dychtivost v jeho hlase byla těžká přehlédnout. Juraj, stejně jako baron, toužil po dobrodružství.

„Co vy dvě?“ zeptal se Záviš Lýdie a Gabriely. První mu jemně položila levou ruku na hruď a skromně se usmála. Z toho vyvodil, že Lýdie ustoupila Lištičce.

„Jedna z nás se těší víc než druhá,“ ušklíbla se Gabriela. „Nemusím ti napovídat, která je která, že? Já osobně mám strach.“

„Světlano?“

„Když to musí být! Dostanu pak nějaký malý fond na oblečení? Nechápu, proč si drahý Benjamín myslí, že mi budou stačit dva komplety,“ postěžovala si zlatovláska trpce, jako by ji smrtelné nebezpečí nevzrušovalo a šlo o trapnou povinnost před tím, než odkráčí na nákupy. „Nemám co na sebe!“

„Hm.“

Mít jejich souhlas neznamená, že bych měl souhlasit i já. Nemůžu si dovolit žádného ztratit. Ovšem, nebudu mít dost obětních beránků?

Oba korporátní týmy působily jako shromáždění amatérů. Byly vyděšené a čím déle se rozcvičovaly, tím více se jim nechtělo za bránu pro odvážné.

Nechat jednoho nebo dva za sebou, aby v nouzi nakrmily tajemné přízraky?

I k tomu byl Záviš ochotný!

Mezitím Plíhal skončil s přípravou a přivedl své lidi k dračí hlavě, která střežila vchod do hlubin hrozivého pátého patra. Jejich nervozitu zvládal dbaním na přísnou disciplínu, takže jeho svěřenci se za ním batolili jako housátka za husou, snad přesvědčení, že s takovým velitelem se jim nemůže nic zlého přihodit.

Než ale vstoupili, z vrat se vynořila skupina oblečená do černých kombinéz. Ti lidé byly zahalení od hlavy až k patě, včetně pletených kukel, které jim zakrývaly tváře. Protože nenosili žádné logo, zůstávali naprostou záhadou a budili dojem, že jsou silnější, než ve skutečnosti byli.

Komukoliv patří, ten věděl, co dělá, pomyslel si Záviš. Ať už se zakuklenci kryli jakkoliv, podle jejich neohrabaných pohybů a zbytnělých postav poznal, že jde také o plasťáky a bronzáky.

Dokonce i jejich velitel musel být bronzák, nejspíš armádní odchovanec. Na rozdíl od Plíhala, kterého Záviš podezříval, že své představy o armádě čerpal z populárních filmů, tenhle bronzák v ní sloužil.

„Kdo je to?“ zeptal se Krtince.

„Nemám šajna, ale říkají si Noční jezdci. Dostali se až na samý konec šestky. Nový rekord!“ dodal vzrušeně.

Krtinec ukázal na zeď, kde se objevovalo pořadí vstupujících a odcházejících týmů.

Noční jezdci: 6. patro, 80%

Ozval se řídký potlesk a někteří Hráči na černé zakuklené postavy zírali jako na popové idoly. Než zmizel za branou, Plíhal vypadal, že toto skóre bere velmi osobně a musí soupeře doběhnout a předběhnout. Jeho rozkazy zněly ještě hlasitěji a neodbytněji, poháněnou něčím, co on by nazval zdravou ctižádostivostí.

„Korporáti?“ zeptal se Záviš.

„Těžko říct. Naše frajle je sledovala a viděla, jak nastupují do černé dodávky. Nikdy neukazujou ksichty.“

Nezávislá společnost? Nebo oddíl mafie?

Závišovi se móda nošení masek zamlouvala, ale přišla mu naivní. Pokud by chtěl, dokázal by tyhle Černé jezdce vystupovat ke zdroji a odhalit jejich totožnost za pár dnů.

Zatímco ale ostatní týmy působily, že jdou na porážku, Černí jezdci zjevně dostávali trénink a prostředky určené pro stříbronosy.

Někdo do nich investoval, pomyslel si, zatímco Krtincovi a Hromadnému jejich vedení dalo fešné uniformy a poslalo je sem jako testovací králíky. Jejich korporace plasťáky považuje za spotřební zboží.

„Světlano,“ rozhodl se. „Zavolej Drbohlavovi, že souhlasíme. Neručíme ale za sedmé patro. Zeptej se, kolik dá, když jeho tým skončí v šestém.“

Dívka zavrtěla hlavou.

„Ani náhodou. Nechci, aby znal moje číslo. Ještě jsem se nerozhodla, jestli si s ním vyrazím.“

„Tak dej jeho číslo Lýdii,“ navrhl Záviš zlomyslně. „Té se určitě volat neodváží.“

Lištička, která stále úřadovala, se líbezně usmála a zrůžověla: „Mám na Karolínku něžné vzpomínky…“

Vzápětí sebou podrážděně trhla: „K čertu, nevšímejte si jí! A ty ji nenaváděj! Já nejsem sadistka.“

Lýdie rozhodně na Karolínu Drbohlavou a jejich duel nevzpomínala ani s láskou, ani s potěšením. „Stínošlápku!“

Mrňavý nindža se vynořil ze stínů, které na mozaikovou podlahu vrhaly stylizované svícny. „Má paní?“

„Víš co dělat?“

„Samozřejmě. Vy a já jsme jedno tělo a jedna duše,“ řekl Stínošlápek oddaně. Záviš by ho nejraději zaplácl.

To není moje chyba, ozvala se malá víla. Vaše nevěsta touží po přítulném mazlíčkovi. Za normálních okolností tuhle roli přebírá manžel. Jenomže vy jste dřevo, můj pane.

Mezitím už nindža vytočil Drbohlavovo číslo.

„Drbohlav, oddělení zvláštních lidských zdrojů Technika-Zahradní. Jste to vy, slečno Trojáková?“ zaznělo velmi potěšeně.

„Krajcarová, Šest společníků.“

Sotva se Lýdie suše představila, Drbohlav se odmlčel.

„Aha,“ řekl pak bez předchozího nadšení. „Co pro vás mohu udělat, slečno Krajcarová?“

„Nic, pane Drbohlave. Jde o nabídku, kterou jste dal slečně Trojákové.“

„Ano?“

„Obávám se, že ji Šest společníků musí odmítnout.“

Footnotes

Jak moc máš ráda starší pány?

„Odmítnout? Nedomlouvali jsme se jinak?“ zašeptala Gabriela zuřivě Závišovi do ucha. „Myslela jsem, že přijmeme.“

Záviš sebou trhl. Nečekané důvěrnosti nesnášel o nic lépe než Lýdie. „Buď tiše!“

„Odmítnout? Proč?“ zeptal se Drbohlav neutrálním tónem. „Věřím, že jsem nabídl zajímavé peníze.“

„Skutečně?“

Drbohlav se nenechal chytit do pasti. Na otázku odpovědět otázkou byla základní technika, jak přehodit míček na opačnou stranu kurtu.

„Kdo jiný by vám dal tolik?“ zeptal se.

„Bavíme se o pouhém půl miliónu,“ opravila ho Lýdie. „To jsou drobné. Vysoký risk si žádá vysoké ceny.“

„Chcete víc?“ zeptal se Drbohlav přímo. I hluchý by poznal, že je ochotný vyjednávat.

„Nerozumíme si. My chceme vědět, proč máte dojem, že vám sedmé patro dokážeme zajistit. V zásadě nám nemůžete nabídnout dost peněz, abychom riskovali své životy. Drahý,“ obrátila se na Záviše medovým hlasem, „jak se jmenoval tým, který právě vyšel?“

„Noční jezdci, tuším.“

„Ano, tihle. Škoda, že jste tu nemohl být s námi. Překonali zdejší rekord, šesté patro na osmdesát procent. Vzrušující podívaná.“

Ve skutečnosti na příchodu a odchodu Nočních jezdců nebylo tolik vzrušujícího. Lýdie ovšem událost podala jako mezinárodní senzaci.

„Čili?“

„Nejlepší zdejší tým nedosáhl na sedmé patro,“ zdůraznila Lýdie. „Přitom, co se dívám, váš tým se Nočním jezdcům nemůže rovnat. Chcete je poslat na smrt? A nás s nimi?“

„Podceňujete se,“ řekl Drbohlav. „Vy máte šanci překonat i Noční jezdce.“

„To je absurdní! Jsme v pátém patře poprvé. Nemáte jediný důvod nás považovat za šampióny - leda snad na soutěžích krásy, když máte takový zájem o slečnu Trojákovou.“

Lýdie se ušklíbla na Světlanu a ta na ni vyplázla jazyk.

„Podceňujete se,“ zopakoval Drbohlav. „Oba dva víme, že vy máte jiné složení týmu, než máme my nebo kdokoliv další. Existují jisté skutečnosti, které k Šesti společníkům přitahují pozornost.“

„Ano? Jaké?“

„Tajné skutečnosti,“ zdůraznil Drbohlav, aby dal najevo, že víc nepoví.

Lýdie se zdráhavě ohlédla na Záviše. Ten jen zavrtěl hlavou. Nemělo smysl vyzvídat. Jak jednou korporace označila něco za tajné, jen naprostý zrádce, hlupák nebo sebevrah by se prořekl.

Nebo také chlap zaslepený chtíčem.

„Jak moc máš ráda starší pány?“ zašeptal směrem ke Světlaně - tak, aby ho neslyšel Juraj.

Zlatovláska nepotřebovala další nápovědu. Když zpracovala šok ze všeho, co jí její bujná představivost vykreslila, dychtivě se k němu přitiskla.

„Chceš, abych se obětovala a vytáhla z něj všechna tajemství?“ zašeptala nazpátek. „Mám povolení rozvracet rodiny? Zvýšíš mi plat?“

Záviš protočil panenky. Tahle holka si s lidmi hraje jako s panenkami.

„Chci, abys přijala jeho pozvání do Měsíčních kamenů, ne zničila jeho manželské štěstí,“ vysvětlil stroze. „Dostaneš zvláštní fond na reprezentaci.“

„Jsem celá tvá,“ ujistila ho.

„A také dostaneš školení,“ dodal.

„Další otravné školení v podvratné činnosti? Lekce na téma, jak cynicky zneužít něčí důvěru?“

„Ty! Copak se ráda neučíš od starších a zkušených?“

Naštěstí jejich krátkou výměnu přerušila Lýdie, která pokračovala ve svém rozhovoru s Drbohlavem.

„Nevím sice, kde berete důvěru v naše schopnosti,“ řekla, „ale sedmé patro je krajně nepravděpodobný cíl. Kolik nabízíte za šesté?“

„Dvě stě tisíc.“

„Sbohem.“

Než Lýdie stačila zavěsit, Drbohlav rychle pokračoval: „Plus dvacet tisíc bonus za každých ukončených deset procent. Padesát tisíc bonus za každých ukončených deset procent v sedmém patře. O osmém patře se bavit nemusíme, ale pro případ, že…“

„Stačí,“ přerušila ho Lýdie, když si všimla, že Záviš signalizuje, aby souhlasila.

„Vyrazila bych z něho víc,“ zašeptala. „Jde mi na ruku.“

„Jsou to jen peníze, má drahá. Případné zákazníky si musíme hýčkat. Když je budeme brát na hůl, spolupráce jim zhořkne.“

Po vyjednání podrobností a s podpisem smlouvy, kterou Záviš nechal v režii Lýdie, se ruka octla v rukávě a velké dobrodružství mohl začít. Když tým Technika-Zahradní obdržel instrukce, že se má podřídit cizímu vedení, neskákal nadšením.

„No bodejť,“ ozval se malý plasťák. „Místo aby podmázli Noční jezdce, najdou nám ňáký nezkušený ucha. Je tady vidím poprvé. Rohlížej se jak holub na báni.“

„Držte zobák, pane Klapáku. Korporátní pravidla. Příkazy Drbohlava nesmíme zpochybňovat.“

Hráčka, které korporace svěřila vedení, měla tytéž pochybnosti, ale poslušně své družstvo odvedla k Závišovi. Potížista málem zaplakal, když si prohlédl jejich shromáždění. Jak tušil, bronzová velitelka byla kancelářská krysa, usedlá panímáma s bytelnou zadnicí a zplihlou trvalou. Předtím velela jedině svým dětem; rozkazy vydávala s trapnou nejistotou, jako by nevěřila, že ji někdo bude poslouchat.

Její podřízení nebyli o nic lepší. Hromadný s Krtincem oproti nim působili jako hvězdná osádka. U dvou rozpoznal charakteristický třes lidí, kterým chybí povzbuzení v krvi.

„Místo sem je měli poslat na odvykací kůru,“ řekla Světlana hlasitě. „A zbytek potřebuje tělocvičnu jako sůl. Každý z nich je žhavý kandidát na infarkt myokardu.“

„Do sedmého patra je vyneseme leda na zádech,“ přidala se Gabriela se stejnou nechutí. „A tihle žabaři nám chtějí něco vyčítat!“

„Heleďte, vy dvě…“ nadechl se ten, který se jmenoval Klapák, ale dřív než stačil dokončit, jeho velitelka ho zarazila.

„Omlouvám se, slečny,“ řekla dýchavičně. Bystře odhadla, koho má před sebou a nechtěla si zadat. „Jsem Zaoralová, občanka třetí kategorie. Mám v týmu nové členy.“

„Co se stalo s těmi starými?“ zeptal se Záviš, i když tušil odpověď.

„Zůstali uvnitř, na začátku šestého patra.“

„Chápu.“

Záviš opravdu začínal chápat, proč Drbohlav svému týmu nevěřil. Rozeznával všechny příznaky katastrofy: nevycvičení, nepřipravení a vyděšení! Ta dáma seděla před měsícem v kanceláři a teď má kličkovat mezi přízraky? Co jí tak mohli slíbit? Stříbrnou známku? Peníze? Nebo je prostě ambiciózní nad své schopnosti?

„Jsem Velehradský,“ uryl ve strohé manýře vysoko postaveného důstojníka. „Občan druhé kategorie. Budu vám velet. Vy jste pan Klapák?“

Obrátil se na malého nespokojeného plasťáka, který dával najevo svou pochybnost sérií zběsilých grimas. Měl pozoruhodný mimický rozsah.

„Ano, pane,“ řekl nerudně. „To budu já.“

„Nikoho z vás nenutím jít se s námi. Nemám zájem o zbytečnou přítěž. Rozumíte?“

„Ano, pane. Já nejsem přítěž, opravdu ne. Jen mi přišlo, že nevíte, do čeho jdete.“

„Takže vám na srdci leželo mé blaho, pane Klapáku?“ zeptal se Záviš posměšně. Nebojácný plasťák se mu zamlouval, ale o to hůř. Tihle lidé potřebovali a chtěli, aby vystupoval se sebestřednou autoritou, váhání v nich vzbuzovalo úzkost a obavy.

„Nepatří k mému stylu selhávat,“ prohlásil velkohubě. „Jednou a provždy vám vysvětlím, v čem se lišíme.“

Když získal patřičnou pozornost, pokračoval v představení.

„My nejsme Hráči sebraní na ulici,“ dal si tu práci, že každého z nich přejel pohrdavým pohledem, „my jsme profesionálové. Představím vám každého z nás.“

Jako zkušený prodejce, Záviš znal základní mantru: mluvit rychle a sebevědomě, nedovolit zákazníkovi, aby samostatně přemýšlel.

Ukázal na Lýdii: „Lýdie Krajcarová, občan druhé kategorie. Její historii s Drbohlavovou znáte.“

Zaoralová kývla. Na Lýdii hleděla s s výrazem člověka, který málem šlápl na zmiji a teď váhá kudy dál.

„Medard Mechový, řečený Gorila.“

Záviš ukázal na barona, který se už nemohl dočkat, aby se dostal za záhadnou bránu. Na rozdíl od Medarda mu přezdívka, kterou mu uštědřil bulvární novinář Zlatoústý, nepřekážela. Snad se mu i zamlouvala, protože se potěšeně zabušil do hrudi.

Promiň, kamaráde!

Když si Záviš představil, jak asi Medard, odsunutý do koutku své mysli, musí trpět, nemohl se v duchu neomluvit. Protože ale přítele nechtěl uvést jako plasťáka, musel mu pomoct drsným přízviskem.

Mužný vousáč zapůsobil na paní Zaoralovou tak, že se k němu nenápadně přisunula.

„Juraj Troják, odborník na bojové sporty.“

Mladík, kterému se zjevně ulevilo, že ho nikdo nepředstavil jako Žaluda, přátelsky kývl.

„Světlana Trojáková, zdravotnice.“

„Jsem tady pro vás.“

Z nějakého důvodu Světlana odložila obvyklou prosluněnou přirozenost a nasadila chladnou nepřístupnou masku. Nechala Kopretinu, aby se ujala kormidla? Nebo je to skutečně ona?

Pokud zlatovláska něco byla, pak herečka. Střídala role jako na běžícím pásu a možná proto si tolik rozuměla s malou vílou. Někdy sladce naivní, jindy cynicky třelá. Neuchopitelná! V každém případě se chová, jak potřebuji.

„Gabriela Márová, vědecký poradce, náš odborník na psychosomatické iluze.“

S uspokojením zaznamenal, že titul, který černovlásce přisoudil, protože ho nic lepšího nenapadlo, zázračně zapůsobil. I malý trucující Klapák zvedl užasle obočí.

„Psychosomatické iluze?“

Věda se stává novým náboženstvím, můj malý Záviši, promluvila mu ředitelka sirotčince v hlavě. I zjevný nesmysl podepřený autoritou člověka v bílém plášti se stává novou realitou. Lidé už neumí nevěří v bohy, ale také neumí přestat věřit.

„Psychosomatická iluze,“ vysvětlila Gabriela lhostejně, „je to, čemu říkáte přízraky. Jde o působení NT-pole na nervovou soustavu a vyvolání následků, které jsou zdánlivě bez příčiny. Jako jsou haematoma a patologicky zvýšená aktivita nociceptivního systému na podkladě periferní senzibilizace.“

„Cože?“

Černovláska pokrčila rameny.

„Modřiny a bolest,“ vysvětlila stručně. „Nebo ještě hůř. Veškeré to tajtrlíkování, co jste tady předváděli, vám pomůže leda rychleji utíkat. Chcete-li přežít, potřebujete víc. Vedu výzkumné oddělení a hledám dobrovolníky. Vyřiďte to prosím vaším zaměstnavatelům.“

Reklama na naše služby tady a teď? pomyslel si Záviš spokojeně. Zdá se, že nejsem jediný, od koho se má budoucí dceruška učí. Máš pochvalu, brčálnice.

Je to fuška, ale některé pytle masa a kostí jsou učenlivější než jiné, odfrkla si malá víla. Ovšem, vy jste beznadějný případ, můj pane.

„A jako poslední náš podpůrný tým. Pánové Krtinec a Hromadný, zkušený tým korporace Krása-Styl.“

„Oba ve svých slušivých uniformám,“ podotkla Světlana natolik vážně, že se nikdo nezasmál.

Footnotes

Už jsem zažil horší!

„Těch šílenců je dvanáct!“

„Vsadím se, že se třetina nevrátí.“

„Třetina? Nebuď hlupák, alespoň polovina.“

„Je fajn, jak nám svět kolem důvěřuje,“ poznamenal kousavě malý pán Klapák a předvedl jednu ze svých pozoruhodných grimas.

Nezdálo se, že by Hráči, kteří se tu rozcvičovali, věřili, že v množství je síla. Naopak, z jejich poznámek a posměšků Gabriela pochopila, že nikdo skupině složené ze tří týmů velké naděje nedává.

Když potlačila nutkání těm lidem pohrdavě odseknout - to úřadovala hrdá baronova dcera -, soustředila se raději na podrobnosti jejich cesty.

Ať vstoupí, kdo se odváží vstoupit!

Tolik stálo nad branou, kterou stejně jako venkovní vstup strážila dračí hlava. Ale tato nepůsobila jako ozdoba; Gabriela by skoro hádala, že někdo musel zabít skutečného draka - kdyby skuteční draci existovali -, vypreparoval jeho hlavu a přibyl ji na stěnu, aby strážil záhadné útroby věže pod obřím NT-vysílačem.

Aby kdokoliv otevřel bránu, musel vložit na dračí jazyk kus něčeho, co vypadalo jako plát sušeného masa. Podle Snížka šlo o pouhý žeton, ale Světlana prohlašovala - a vyděsila tím kdekoho - že rozpoznává strukturu lidské tkáně a odvažuje se tvrdit, že jde o musculus femoris.

Protože svůj odborný úsudek pronesla s vážnou tváří, nálada dosáhla bodu mrazu a klesala níž s každým krokem.

„Někam se ti mrtví přece musí ztrácet,“ dodala pochmurně.

Ničemu neprospělo, když se dračí hlava sevřela a „žeton“ zmizel v kdesi v odděleném krku.

„Šest osob,“ ozvalo se hlubokým dunivým hlasem. „Pokračujte jeden za druhým. Nesnažte se podvádět. Protože jste zde poprvé, musíte pojmenovat svůj tým. Hlasitě a zřetelně!“

I obvykle sebejistý Záviš zaváhal, ale přesto promluvil: „Šest společníků.“

„Šest společníků je společnost se zvláštním zařazením,“ pokračovala hlava. „Jde o hlavní tým této společnosti? Hlasitě a zřetelně!“

„Ano.“

„Případné změny v úředních záznamech jsou zpoplatněné a provádí je příslušný poradce. Vaším poradcem je pan Alibaba Radorad, občan třetí kategorie. Rozumíte? Hlasitě a zřetelně!“

„Ano.“

„Vstupte!“

Dračí oči se protočily v důlcích a podezřívavě sledovaly, jak procházejí branou jeden za druhým. Ještě než zmizela na druhé straně, Světlana, která šla před Gabrielou, neodolala a položila dlaň na dračí čumák. K všeobecnému zděšení se nozdry velikosti fotbalového míče zachvěly, jako by se chystaly kýchnout.

„No nazdar,“ zamumlala Světlana a s hbitostí vyplašené veverky se protáhla za Medardem. „Přísahám, že to zvíře žije,“ zašeptala pak, když se všechny týmy ocitly uvnitř. „Viděli jste?“

„Jo, ta bestie dejchá,“ přizvukoval Krtinec, který přišel po ní. „Mělas úplnou pravdu, holka. Ta mrcha de po lidským masu. Skoro se voblízla, dyž mne pouštěla dovnitř.“

„Kecy,“ odporoval Klapák, který vyšel jako poslední. „Jenom voptickej klam a mechanický inštrumenty. Na pouti maj takových stovky. Zábava pro malý děcka. Vo mně neměla zájem.“

Hromadný si přezíravě změřil Klapákovu malou postavu.

„Jo, bratře,“ poznamenal a poplácal se po břiše, „protože by z tebe nevyrazila ani předkrm. Po mně teda hleděla dost hladově.“

Než se ti tři stačili pohádat, Záviš zvedl ruku. „Ticho!“

Čím déle držel ruku nad hlavou, tím více se to jeho ticho stávalo tíživějším.

Vidět, ale nebýt vidět. Slyšet, ale nebýt slyšet.

Gabriela znala řadu Závišových pouček nazpaměť, takže věděla, co se od ní očekává. Zvědavě se rozhlédla a všimla si, že Juraj a Lýdie dělají totéž. Juraj svíral jako vždy, když tušil nebezpečí, rukojeť svého cvičného meče.

Jeskyně? pomyslela si vzápětí. Dostali jsme se do jeskyně? Jsme vůbec ještě v budově?

Před ní se nacházela křivolaká chodba, která připomínala přirozený skalnatý útvar. Podlaha, zdi nebo stropy - nic z toho tu nebylo. Jako by tunel před nimi vyhloubila kusadla hmyzího netvora: žádné pravé úhly, nic z moderního stavebního umění.

Nerovná podlaha, plná výmolů, škvír a spár, vysloveně vyzývala k vymknutým kotníkům.

Který cvok by tady běhal?

Cvičení a protahování, kterému se korporátní týmy věnovaly, nedávala smysl.

„Štěstí, že jsem si nevzala boty na podpatku,“ poznamenala Světlana. „S odporem uznávám, Vaše Moudrosti, že jsi měl pravdu.“

Protože Záviš k návštěvě budovy Herního Centra přistupoval jako k výsadku do bojové zóny, ještě než vyrazili, donutil Světlanu se převléct do sportovního obleku a pevných bot.

„Soustřeďte se,“ napomenul je Záviš přísně. „Nikdo nepromluví a nikdo se nepohne, dokud nedám povel.“

Po těch slovech se nakrčil a zaujal zvláštní polohu.

Ještěr? napadlo Gabrielu. Nechává se ovládat Ještěrem?

Napůl jako plaz a napůl jako člověk, Záviš opatrně postupoval kupředu. Chodba vedla necelých pět metrů a pak se rozbočovala do stran. Ze skalních štěrbin se jako netopýři vynořovaly černé stíny.

„Přízraky,“ vydechla Zaoralová. „Vrhnou se na něho! Zastavte ho, než bude pozdě!“

„Neslyšelas, že máš být ticho?“ utrhla se na ni Lýdie. „Nakrmím tebou pavouky, jestli promluvíš.“

I ona se nakrčila a zaujala Lištiččin netradiční bojový postoj. Gabriela s úžasem vnímala, jak její druhé já sílí a pokouší se s ní synchronizovat; někde v oblasti žaludku pomalu doutnalo něco, co mohlo být zárodkem vnitřního plamene.

Stojíme na hranice mezi Světem a naší skutečností?

Ochotně se změně poddala, protože si připadala neúplná, když nebyla ve Hře. Žádný z Šesti společníků se vlivu NT-vysílače nebránil, zato týmy Krása-Styl a Technika-Zahradní sváděly urputnou bitvu o to, aby zůstaly u kormidla.

Ti hlupáci neví, o co přicházejí, pomyslely si Gabriely a zamilovaně se proplétaly. Tohle byla jiná zkušenost než závrať z přihlášení do Hry, jejich já se slučovala postupně, jako dva milenci, kteří zůstali příliš dlouho od sebe.

I Světlana, která měla ke své Kopretině stovky výhrad, nekladla odpor a její obvykle živá tvář získala strnulejší, přísnější výraz. Oči jí ztmavly do teplejšího odstínu hlubokého moře a rty, které nechávala smyslně pootevřené, se nyní sevřely. Přesto vypadala vlídněji, jako by potlačila svou odtažitou část a přestala brát své okolí za pouhou intelektuální hříčku.

Záviš mezitím pokračoval ve své pátravé cestě. Navzdory varování Zaoralové, přízraky vylézající z děr, vyrušené náhlým pohybem, si ho nevšímaly. Ještěr se jim opatrně vyhýbal, ale nevzušovaly ho. Nakonec jim zmizel z očí za první křižovatkou.

Je Ještěr příliš primitivní tvor, aby ho ovlivnily nebo ochromily iluze bolesti? Jsme první, kdo to dokáže?

Prožívala skoro bláznivé vzrušení, když si představovala, co by korporace, jejich všemocná konkurence, daly za to, aby mohly takto bezpečně prozkoumávat zdejší chodby.

To je tajemství, které nesmíme nikomu prozradit, uvědomila si.

Přirozeně, kromě Záviše oni neměli tu schopnost, ale bylo-li zdejší prostředí bludištěm, pak mít k němu návod se rovnalo mít nezpochybnitelnou výhodu.

Počkat, něco tu nesedí!

„Proč nemáte žádnou mapu?“ zeptala se šeptem Krtince. „Nejste tady poprvé.“

„Mapy sou tady na pendrek, fešando. Bludiště se porád mění.“

„Jak se může měnit?“

Ve Hře byla ochotná věřit kdečemu, ale tady působilo pouze NT-pole. To sotva mohlo měnit fyzikální zákony.

V té chvíli uslyšela zvuk, který připomínal vzdálené dunění hromu.

„Takhle,“ řekl Krtinec triumfálně. „Stěny se hejbou.“

„Stěny se nepohybují, vážený pane,“ opravila ho Zaoralová posupně. „Pohybují se přepážky. Některé průchody se otevírají, jiné se uzavírají. Labyrint mění podobu.“

Klapák se poškrábal na prošedivělém strništi na bradě.

„Pak musíme doufat, že náš chrabrej stříbrnej nezůstal někde ve slepý chodbě,“ řekl natěšeně. Jako plasťák neměl stříbronosy ani kapku v lásce a nestyděl se to dát nejevo.

„Pane Klapáku!“ okřikla ho Zaoralová šokovaně. Ona patřila k těm, kteří k občanům vyšší kategorie vzhlíželi jako k bohům.

„Co jako? Mám vo něj upřímnou starost,“ odvětil Klapák nevinně.

„Buďte zticha, vy dva!“ ohlédla se Gabriela. Může se mu něco stát? pomyslela si ale nervózně. Divné mít o něj strach.

Od chvíle, kdy se dozvěděla, že Záviš souhlasil s její adopcí, se snažila pracovat na jejich vzájemném vztahu. Přestala ho v duchu oslovovat jako Velehradského a jednou ho nahlas oslovila jako otce. To ale udělala jenom jednou a víckrát se neodvážila, protože se cítila trapně.

Svým způsobem ji soužití se Závišem připomínalo soužití se Světlanou. Ti dva dokázali zahrát cokoliv, měli široký repertoár rolí, do kterých vstupovali a vystupovali podle potřeby, ale nikdo se nikdy nedozvěděl, co si skutečně myslí.

Plasťáci ho měli za nejlepšího kamaráda, korporace za nebezpečného protivníka, Lýdie za materiál na manžela a ona sama za záruku své zajištěné budoucnosti.

Nemůžu si dovolit ho ztratit, pomyslela si a vzpomněla si na jednu z jeho pouček. Buduj vztahy založené na vzájemné potřebě.

Jenomže já mám málo co nabídnout.

Navzdory Klapákově pochmurnému proroctví (nebo spíš zbožnému přání) se Záviš neztratil; po nějaké době se vrátil, nijak nedotčený okolními přízraky.

Krátkými posunky jim naznačil, aby ho následovali, stále skrčený v ještěřím postoji.

„Ve chvíli, kdy vyrazíme, přízraky se na nás vrhnou,“ varovala je Zaoralová a ukázala na bránu za nimi. „Tady je bezpečná zóna. Nikde dál se nesmíme zastavit.“

„Pak tedy nezastavuj!“

Lýdie, nebo raději Lištička, neměla se Zaoralovou valnou trpělivost a silou stříbrných svalů ji vystrčila doprostřed jeskyně. „Utíkej rychle, utíkej hbitě,“ doporučila jí zlomyslně a sama vyskočila za ní. Za ní se zvedlo hejno přízraků, které vyprovokoval prudký pohyb.

„Slečno Krajcarová! Proč?“

Postavení před hotovou věc, všechny tři týmy vyrazily. Nyní se ukázalo, proč ostatní týmy nepovažovaly sloučení do jejich dvanáctičlené skupiny za dobrý nápad. Kdo se opozdil, ten musel proběhnout přízraky, které vyburcoval běžec před ním.

Jako poslední klusal rozvážně Medard a hlasitě se smál. Baron z Mechového kopce se nejspíš úžasně bavil. Aniž by se vyhýbal hejnu černých stínů, vrážel do nich jako buldozer a nechal je zmizet ve svém těle.

„To štípá, to štípá,“ chechtal se. „Už jsem zažil horší!“

Footnotes

Ten chlap má alespoň vkus!

Zdálo by se, že projít jedno, byť rozhlehlé patro budovy nezabere déle než několik minut. O půl hodiny později a o nic blíž záhadnému schodišti, udýchaná Gabriela si rozjařeně pomyslela, že situaci významně podcenili.

Její rozjařená nálada pocházela z adrenalinu v krvi a ze šílené povahy rodu z Mechového kopce. Baron i jeho rodina zkrátka milovali nebezpečí.

Kdyby ovšem týmy Krása-Styl nebo Technika-Zahradní tušily, že pro jejich průvodce představuje zdejší výzva jen pouťovou atrakci, nejspíš by si znechuceně odplivly - pokud by ovšem měly dost sil.

Takto se všichni urputně drali za Závišem, který je vedl s vytrvalostí a jistotou horského vůdce. Už dávno se ztratili v bludišti uliček, průlezů a falešných chodeb. Občas museli přeskakovat přes louže podezřelé černé hmoty, ze které po nich lapaly chapadla jako prodloužení nestvůrného kouřového netvora.

Pronásledovala je všudepřítomná bolest. Nejmenší přízraky, které vylézaly z děr, vylákané buď jejich pohybem nebo strachem, připomínaly pomalé vznášející se motýly. Prodrat se jejich hejnem se podobalo vyválení se v záhonu kopřiv.

Gabriela je vnímala jako drobnou nepříjemnost a bavila se poskakováním Zaoralové, která musela být buď extrémně přecitlivělá nebo naprosto nepřivyklá nejmenšímu nepohodlí.

Pokud cokoliv, pak ji zdejší prostředí motivuje k vyšším výkonům, pomyslela si, když sledovala uslzenou tvář té ženy. Člověk by měl dojem, že prochází středověkou mučírnou.

Se zájmem sledovala, jak jí na paži přistává mlžný tvor velikosti medúzy. Následovala bolest, kterou by popsala jako vstříknutí koňské injekce do svalu. Pak krátká prudká křeč, která ji na moment ochromila.

Tohle už bylo na hranici, pomyslela si.

Klapák, který stál vedle ní, stáhl tvář do soucitné grimasy.

„Jsi v pořádku, holka?“ optal se. „Těm velkejm se musíš vyhejbat. Copak ti ten tvůj slavnej stříbrnej neřekl ani tohle?“

„Jste velice laskavý,“ řekla Gabriela a zvědavě ho pozorovala.

Když všetečný plasťák zastavil, aby jí nabídl nevyžádanou radu, přestal kontrolovat okolí. Nyní mu na záda přistávalo překvapení, o nic menší než bylo to její.

V jednu dlouhou chvíli se Klapákova špatně holená brada protáhla dolů, zatímco obočí mu vyskočilo vzhůru. Kdyby mu čas do tváře nevyryl tisíce vrásek, mohl se stát předlohou pro Munchův Výkřik.

„Auvajs!“

„Bolí?“ zeptala se ho. „Na stupnici od jedné do desíti, kde deset je nesnesitelná bolest, jak byste hodnotil svůj stav.“

Ale ubohý Klapák neměl ani pomyšlení na sebehodnocení nebo naslouchaní svému nitru. Zuřivě poskakoval po hrbolaté zemi a nadával jako špaček.

Když svou otázku zopakovala, utrhl se na ni: „Tak padesát, krucinál! To je peklo! Co jsem komu udělal?!“

„Nepřeháníte?“

Protože šlo o přízraky stejné velikosti, logicky muselo jít i o stejný stupeň excitace. Sama Gabriela by se rozhodovala mezi trojkou a čtyřkou, pokud by odečetla vlastní vysoký práh bolesti.

„Prý jestli nepřeháním,“ zavyl Klapák. „Ani trochu!“

Přesto shromáždil poslední zbytky hrdosti, přestal naříkat a rozběhl se za mizejícím Závišem. Gabriela ho následovala, stále ještě zaujatá tou hádankou. Jak se zkoumala, všimla si, že ustupující bolest vystřeluje z její paže až do oblasti břicha, konkrétně tam, kde cítila doutnající vnitřní plamen.

Existuje mezi přízraky a vnitřním plamenem nějaká souvislost? napadlo ji. Šeptem se podělila o svůj objev se Světlanou, nebo ještě lépe, s její Kopretinou, která momentálně úřadovala.

„Nejspíš ano. Leda by toto bludiště navrhl někdo se stejným duševním pokřivením, jako máš ty, má milovaná sestřičko.

„Já?“

„Jenom ty si libuješ v bolesti pro bolest samu,“ vysvětlila Kopretina. „Já předpokládám, že zdejší prostory musí mít vyšší smysl. Připomínají mi cvičební terén některých sekt, prostředí, které rozvíjí postřeh, koordinaci pohybů a vytrvalost… A možná i víc,“ dodala zamyšleně.

Netrpělivě se ohnala rukou, aby srazila jeden větší přízrak. Pak zamračeně pozorovala, jak na bílé pleti vystupuje první náznak modřiny, více znepokojená chybičkou na porcelánové kůži než podrážděnými nervy.

„Jak jsem předpokládala,“ poznamenala. „Pokud si troufnu hádat, pak přízraky stimulují růst organického rozhraní.“

Stimulují růst organického rozhraní? opakovala v duchu Gabriela. Znamená to, že můžeme vypěstovat vnitřní plamen i v naší realitě?

Pak si ale Kopretina všimla, že ostatní mizí za rohem jedné z chodeb.

„Teď ale na jalové úvahy není čas,“ vykřikla poplašeně. „Sledujme velectěného pana Ještěra!“

A s vervou rockové fanynky, které utíká její idol, se vrhla kupředu. Zůstaly za ní jen vlající vlasy.

Osamocená Gabriela jen užasle zírala.

Něco s ní není v pořádku, napadlo ji. Proč tak vyvádí?

Dokázala by pochopit, že Kopretina má zálusk na Závišovu podobu ve Hře, kde jeho postava dosahovala nadčasových mramorových kvalit - ale zde Záviš zůstával zjizvených čtyřicátníkem s věčně unaveným výrazem.

Soustřeďme se na podstatné, pomyslela si a hodila poblázněnou Kopretinu za hlavu. O cvoky se nemusím starat.

Přízraky ve chvíli svého zrodu nebyly nebezpečné. Když se ale nahromadily na jednom místě a dotkly se, splývaly do vyšších a silnějších forem. Když byly těžké natolik, že už se nedokázaly vznášet, klesaly k zemi, kde vytvářely smrtelně nebezpečné černé louže.

Naštěstí pro ně, Závišův Ještěr zatím dokázal najít bezpečnou cestu, i když někdy se museli soukat dlouhými průlezy, ze kterých na ně padala klaustrofobie.

Tyto průchody byly často tak úzké, že plasťácká břicha v nich uvázla a v jednu chvíli musel baron s Krtincem vytahovat uvízlého Hromadného za ruky silou, zatímco Juraj tlačil a tergo, zezadu.

„Přísám, že zhubnu,“ supěl Hromadný. „Díky, bratři. Bez vás bych uvízl jak špunt ve flašce.“

„Vsadím se, že náš mocnej vůdce tu bloudí jak Alenka v Říši divů,“ ozval se věčný kverulant Klapák. „Vo co, že neví, kde sme.“

„Sázku byste prohrál,“ poznamenal klidně Juraj, do té doby mlčenlivý jako obrázek. „Pane Hromadný, pane Krtinče, zdá se, že vy jste v cíli.“

V cíli? Aha, v tomto cíli!

Když jim Snížek podával velmi kusé informace, co je čeká, vypadalo to, že stačí zapadnout do nejbližších otevřených dveří a zahájit seanci nutnou k dobíjení paměťových datadisků.

Nyní bloudili půl hodiny a pokud našli nějaké dveře vytasené do zdejší napodobeniny skály, pak ty byly pevně zavřené. Dalo se těžko soudit, zda za nimi už meditují jiné týmy, nebo zkrátka měl zdejší architekt dojem, že by jejich snažení bylo příliš snadné.

„Panenko posvátná,“ spráskl ruce Krtinec, když uviděl, že Záviš objevil nefalšované otevřené dveře. „Bejvák! Jsme za vodou, bratře. Jsme za vodu. Nikdo nám nemůže nic vyčítat.“

„Vy ste tak za vodou,“ poznamenal Klapák drobet závistivě. „Dneska to máte za sebou, ale co příště, ha?“

„Co bude příště, bude příště.“

Hromadný s Krtincem si odmítali dělat starosti s věcmi budoucími.

„Kdy vás sem zase pošlou?“ zeptala se Gabriela.

„Asi tak za dva týdny, počítám. Von je každej takovej výlet docela nápor.“

Nápor na co? divila se. Proč se chovají, jako by unikli smrtelnému nebezpečí? Jsou plasťáci opravdu tak beznadějně neschopní?

Nikdo ze Šesti společníků se ani nezadýchal, zatímco všichni ostatní lapali po dechu a křičeli bolestí, sotva na ně dosedl přízrak. Je to proto, že potlačují svá druhá já?

Pokud měla přistoupit na Závišův zvyk odvážných teorií, pak věřila, že získali výhodu proto, že dělali všechno jinak než korporace.

Korporátní týmy se snaží Hru dobýt, zatímco my s ní chceme splynout. Tohle se nikdo nesmí dozvědět! Jak dlouho ale bude trvat, než korporace pochopí, že musí změnit přístup?

„To je fakt obrovskej úspěch,“ zamumlal nepolepšitelný Klapák. „Dyť jsme teprve v pátým patře. Ti dva se chovaj, jako by vyhráli v loterii.“

„Pro nás úspěch,“ pokrčil rameny Krtinec. „My nemáme ňáký přehnaný ambice jako někdo. Hodně štěstí v sedmým patře.“

Celý tým Technika-Zahradní se zatvářil, jako by kousli do šťovíku, když si uvědomili, že pro ně pekelný výlet ještě neskončil.

„Díky, bratři,“ opáčil kysele Klapák a naznačil podání ruky. „Snad se eště potkáme.“

Ale z jeho tónu bylo znát, že ve světlou budoucnost příliš nevěří. Tentokrát ho Zaoralová nenapomenula, vyčerpaná a vyděšená jako on.

„No nic, musíme sebou hodit,“ ozval se Hromadný a provedl neohrabanou úklonu směrem k Závišovi. „Teda poklona, pane Velehradský. Ste náš bůh. Fakt si vážíme, že ste nás sem zaved.“

„Jo,“ přidal se Krtinec a mávl neurčité směrem kupředu, „schodiště musí bejt vo kousek dál. Naše frajle bude bez sebe radostí, že sme se dostali tak daleko.“

Záviš, stále přikrčený a s Ještěrem u kormidla, neuměl odpovědět. Pouze sledoval Hromadného tělnatou postavu lačným pohledem.

„Bude lepší, když nás nebudete zdržovat,“ podotkla Gabriela. „My musíme pokračovat.“

„Jasná páka.“

Ale ještě než odešli, Krtinec sebral veškerou odvahu a nabídl každému z nich ruku.

„Rád sem vás poznal, slečno,“ řekl, když se dlouze loučil s Lýdií, kterou si nejspíš úmyslně nechal nakonec.

„Ste ta nejfajnovější frajle,“ zamumlal pro sebe.

Naštěstí pro něj ho přijala Lištička. Ale i ta sahala po tajné kapse, kde ve Hře nosila Stříbrnou niť - tak ji jeho nesmělé dvoření podráždilo.

„Si troufáš, bratře,“ zaslechli ještě Hromadného, když ti dva mizeli v otevřených dveří. „Vo co, že si tu ruku tři týdny neumyješ.“

Pak z hloubi uslyšeli majestátní dračí hlas: „Přejete si pronajmout zvláštní místnost. Ano nebo ne? Hlasitě a zřetelně!“

„Jasně že jo.“

Gabriele přišlo, že dračí hlas zněl lehce popuzeně, když zopakoval: „Přejete si pronajmout zvláštní místnost. Ano nebo ne? Hlasitě a zřetelně!“

„Ano, do psí boudy.“

Dračí hlas, tentokrát velmi zřetelně znechucený, zopakoval: „Přejete si pronajmout zvláštní místnost. Ano nebo ne? Hlasitě a zřetelně.“

„Ano!“

Teprve nyní se dveře za týmem Krása-Styl zavřely.

„Nechápu,“ ozvala se Světlana a její tón si nezadal s popuzeným drakem.

„Co nechápeš?“ divila se Gabriela. „Proč museli odpovědět ano nebo ne? To je běžná právnická finta. Kdybys dávala pozor, co ti vysvětluje Záviš, věděla bys to.“

„Jaká právnická finta? A co je mi do Šupáka!“ odsekla Světlana. „Já nechápu, proč si Krtinec nechal Lýdii jako poslední. Musí to být proto, že je zrzka.“

Pak vrhla další podrážděný pohled na Gabrielin hrudník. „Kdyby mu šlo o jiné přednosti, vybral by si tebe.“

„E?“

Zase šílí? Gabriela znala Světlanu dost dlouho, aby jí takové nesmyslné odbočky lezly na nervy. Nebylo lepší, když byla u kormidla Kopretina? Ta alespoň neprská kvůli maličkostem. Proč záleží na tom, komu dá přednost nějaký plasťák?

„Půjdu na rande s Drbohlavem,“ slyšela pak Světlanu vztekle bručet. „Když už nic, ten chlap má alespoň vkus.“

Footnotes

Kouříte, pane?

Když dorazili ke schodům, které vedly do šestého patra, Juraj si na zdejší prapodivné prostředí začínal zvykat. Nedělalo mu potíže kličkovat mezi přízraky nebo se protahovat úzkými průrvami.

Co mu překáželo, byl pomalý a metodický postup jejich skupiny. Je to jako vést mateřskou školku na procházku, přemýšlel nespokojeně. Tým Technika-Zahradní odevzdaně klopýtal, bezmocně vrážel do malých černých přízraků a působil jako průvod zombíků.

I Zaoralová se přestala snažit kohokoliv povzbuzovat a bezmocně vzlykala. Dva plasťáci se courali za ní, zatímco Klapák jako jediný držel laťku morálky vysoko, neboť remcal a stěžoval si jako na běžícím pásu.

Přesto ho Juraj musel obdivovat, protože bez ohledu na VIUR, malý Klapák podpíral své kolegy, když to potřebovali a držel hlavu vzhůru jako hlučný, ale spolehlivý motor.

„Blbý sebevražedný komando,“ bručel. Ne snad, že by kverulant nechtěl být slyšet, ale i jemu docházel dech. „Příště mi můžou políbit šos.“

„Vedete si dobře,“ pochválil ho Juraj.

„Jo, hochu, vedu si úplně fantasticky. Eště chvilku a sem tuhej. Prostě nemůžu nechat vostatní na holičkách.“

Přesto se zdálo, že chvála Klapáka motivuje.

„Vy nemáte strach z VIUR?“

„Ne, ani trochu. Ne že bych byl tak vodvážnej, ale ztratil sem bronzovou známku docela nedávno. Mý očkování ještě platí - vyrazili mý malý já, páč sem si pustil pusu na špacír. Vostatně, co na tom sejde,“ dodal Klapák uvážlivě a plivl po přízraku, co mu proplachtil kolem nohy. „Ten váš chrabrej stříbrnej vejtaha nás vede na smrt. Bez vás se zpátky nikdy nevrátíme. Tohle ovšem naše velkomožný panstvo nevzalo do úvahy, dyž dojednávalo kšeft století. Drbohlav je megamamlas a Drbohlavová megaslepice. Ti dva se hledali, až se našli.“

Jeho pohrdavý tón vyburcoval Zaoralovou a ona ho dýchavičně napomenula: „Pane Klapáku, prosím, važte slova! Nekritizujte vedení!“

„Vy nejste vo nic lepší, madam,“ zpražil ji. „Nebo mně má utěšit, že tady skapete s náma? Nemáte snad doma děcka, vážená? Co ste se vůbec lezla?“

„Abych jim dala příklad. Když chcete něco dokázat, nesmíte se zastavit.“

„Todle moudro ste vyčetla z korporátní příručky, jo? Teď jim teda vokážete příklad. Vlečete se jak vypelíchaná labuť, napůl mrtvá, ale na pitomý žvanění vás užije.“

Mezitím stoupali po schodišti do dalšího patra. Schody vypadaly jako stupínky vytesané do skály, bez zábradlí a vedli do černé díry, která více než cokoliv připomínala vchod do jeskyně.

Zde bylo mnohem méně přirozeného světla, takže se vše zdálo ještě ponurejší a děsivější. Závišův Ještěr ale pokračoval dál, naprosto netečný k lidským nářkům a potřebám.

Když minuli další rozcestí, kde se on dal doprava, uslyšeli z druhé strany zřetelný křik.

Ne, to není křik, pomyslel si Juraj a po zádech mu pobíhal mráz. To je dlouhé nekonečné ječení.

Kdysi slyšel něco podobného na autogramiádě svého otce, kdy mladé fanynky Kamily Kousavé spustily urputné vřískání, aby svůj idol vylákaly na jeviště. Zvuk jejich hlasu dosahoval výšek, při kterých málem praskaly sklenice na stopkách.

„Pomoc! Pomoc!“

Ani Ještěr, ani Lištička v čele jejich průvodu potřebným v nouzi nehodlali věnovat pozornost.

Kdyby ale chtěli, mohli by Záviš s Lýdií převzít kontrolu nad tělem a zastavit se. Jenomže oni nechtějí.

Juraj nevěděl, zda má krutou lhostejnost stříbrných obdivovat nebo ne. Myslel jsem, že alespoň Lýdie Krajcarová je jiná, pomyslel si. Trochu lidštější. Nemá nakonec pravdu Světlana, když tvrdí, že každý oloupaný stříbronos ukazuje jedině tvrdé jádro?

Nebo také nemají jinou možnost, napadlo ho, spíš aby je omluvil než z přesvědčení.

Záviš je vždycky varoval, že se bude chovat podle okamžité potřeby, ne podle jejich očekávání. Kdyby ti dva zaváhali, zmátli by lidi, které vedou. Takhle se všichni řídí jejich příkladem, případnou vinu nechají na nich.

Tým Technika-Zahradní byl ve skutečnost příliš vyčerpaný, aby komukoliv pomáhal. Ale předsudek o bohabojných plasťácích, kteří své nenechávají napospas, je nutil, aby se nervózně otáčeli za zoufalým nářkem. Kdyby Záviš s Lýdií zpomalili, celá skupina by ztratila tempo a rozpadla se.

„Pomoc! Pomoc!“

Juraj se podíval na Světlanu. Je to hloupé, ale kdo jiný by se měl ozvat než naše svatá panna?

Jak předpokládal, Světlana se kousala do rtů a zarputile hleděla do země, rozpolcená podobně jako skupina plasťáků.

„Musíme jít dál,“ ozvala se Gabriela, jako by sourozencům chtěla usnadnit volbu. „Lidé tady prostě zůstávají.“

Lidé tady prostě zůstávají!

Juraje napadlo, že od doby, kdy Gabriela skončila u Záviše, přestala dbát na své mimikry. Dřív říkávala věci, o kterých věděla, že s nimi souhlasíme. Soucit alespoň předstírala. Ne právě dobře, ale předstírala.

Vzpomněl si na postřelenou holubici, kterou Světlana sebrala z trávy. Tehdy Gabriela mlčela, ale dnes by nejspíš poznamenala, že by bylo milosrdnější jí zakroutit krkem.

„Pomoc! Pomoc!“

„K čertu!“ vykřikla Světlana a rozhodla se. „Půjdu se alespoň podívat. Kdo půjde se…“

Když se ohlédla, zarazila se. Tam kde měl stát Medard jako poslední z nich, zůstalo prázdno. Vousáč se už dávno otočil na obrtlíku a pelášil do tmavé chodby, odkud slyšel nářek. Za ním zůstalo jen dunění jeho těžkých kroků.

Světlana chytila Juraje za ruku a táhla ho zpět.

„Nedělejte si starosti, hned jsme zpátky,“ zavolala. „Pojď, Žalude, povinnost volá. Ještě malý moment!“

Stáhla si ze zad malý elegantní batůžek, ve kterém nosila zdravotní a jiné pomůcky, a vylovila lesklý válcovitý předmět, který hodila Gabriele.

„Tady je moje rtěnka. Kresli nám šipky na podlahu.“

Juraj v té chvíli nevěděl, zda obdivovat sestřinu duchapřítomnost nebo štědrost. Ta luxusní rtěnka byla pozůstatkem z doby, kdy mohla utrácet a neohlížet se na výdaje. Od chvíle, kdy utekli z domu, jim Evžen neposlal ani korunu a oni byli zcela závislí na penězích, které dostávali od Záviše. Druhou takovou rtěnku si sotva mohla dovolit.

Gabriela zakroutila hlavou. „Vy jste cvoci. Hlídejte otce, ať nic nevyvede.“

„Samozřejmě, dám na něj pozor. Naštěstí tu není tvá matka, aby na něj měla špatný vliv,“ odpověděla Světlana tónem dospělé starší sestry.

Otec? Matka? Ach, baron a baronka!

Pokud šlo o soužití s Žaludem, Juraj vždycky zůstával vůdčí osobností. Žalud bez výhrad uznával, že jeho druhé já umí lépe jednat s lidmi a spokojeně si lebedil v podvědomí, odkud vylézal, jen když musel.

I zdejší dobrodružství ho brzy unudilo, možná proto, že jediný ženský zadek, který mohl sledovat, patřil funící Zaoralové, která se vpřed valila s vehemencí vorvaně.

Proto Juraje šokovalo, když mu došlo, že promluvila Kopretina. Bylo mi divné, že se milovaná sestra tak dlouho držela zpátky.

Pokud by si měl vybrat, Juraj by dal přednost usedlejší a rozumnější slečně z Mechového kopce.

Možná je trochu upjatá, připouštěl, když se hnal za Medardem, ale nikdy by ji nenapadlo mne ztrapnit.

V letmých vzpomínkách, které sdílel s Žaludem, vídával Kopretinu, jak přejímá roli hlavy domácnosti, když baron a baronka odjeli na některou ze svých dobrodružných výprav. Světlana z ní sice dělala semetriku, ale Žalud měl s Kopretinou vřelejší vztah než on kdy se sestrou.

Kdyby se tak ty dvě chtěly synchronizovat, napadlo ho. Konečně by skončil můj očistec.

V té chvíli srdceryvný jekot utichl. Když se přiblížili k ostré zatáčce, která vedla do nízko posazené chodby, uslyšeli klidný hlas.

„Tolik křiku kvůli jedné přeražené hnátě,“ zněl nevzrušený komentář. „Jak ta holka chce plnit mé povinnosti, když ji kdejaká maličkost vyvede z míry? Doufám, že nezapomněla koupit ty věci, co jim říká cigára. Zlomená noha se dá přežít, ale nemít co kouřit - to je na draka, povídám.“

Když trojice opatrně nakoukla za roh, kde se rojilo hejno přízraků, uviděli v malém výklenku, opřenou o zeď, štíhlou ženu s bronzovou známku ve výstřihu pleteného svetru z bílé vlny. Měla krátké odbarvené vlasy ulízané kolem hlavy. Její účes připomínal oškubané ptáče.

Na nohou měla oblečené sportovní kalhoty a sportovní boty, nad levým kotníkem nosila zlatý řetízek a na levé ruce snubní prsten s diamantem. Látku kalhot v oblasti pravé holenní kosti zalívala krev, zatímco lýtko svíralo nepřirozený úhel s kolenem.

Kůži jí pokrývaly tmavé podlitiny jako razítka stovek přízraků, které na ni postupně přistávaly. I když musela neuvěřitelně trpět, jediné, na co se soustředila, byla kapsa jejích kalhot, odkud vylovila krabičku cigaret a zapalovač.

„Otevřená zlomenina,“ zašeptala Světlana.

„Ano, přesně tak.“

Žena vzhlédla a pohlédla jejich směrem. Na tváři pod fialkovými stíny zahlédli zbytky po slzách. Nyní měla ale oči suché, byť trochu zakalené bolestí.

„Když ta druhá zaslechla, jak procházíte, mohla se zbláznit. Souhlasíte doufám, že naděje drží i krysy při životě. Nikdy jsem se tak nestyděla jako tehdy, když vydávala ty své skřeky.“

Žena si zapálila cigaretu a spokojeně vdechla kouř.

„Naštěstí nevydržela a omdlela,“ dodala nonšalantně. „Jinak by mne nepustila ke kormidlu. Nerada bych vás obtěžovala, ale když už jste tady, budete ochotní nám pomoci? Obvaz a dlaha stačí, abych odkulhala pryč z téhle pekelné díry.“

„Obvaz a dlaha,“ vyprskla Světlana a rychle k ní klekla, svůj malý batoh položila na zem. „Nemusíte se bát, paní, ošetřím vás. Jsem zdravotnice našeho týmu.“

„Zdravotnice? Dala bych přednost léčitelce.“

„Pak se spolehněte na slitování naší sladké paní Lady.“

Ta slova ženu zarazila a zeptala se: „Ty jsi z našeho světa? Jak tě mám oslovovat?“

„Ctěná slečno nebo ctěná sestro, v žádném případě se nespletete,“ řekla Kopretina beze stopy humoru. „A vykejte mi, prosím.“

„Ticho, ty huso!“ zavrčel Juraj. Být tady Záviš, už by ti držel kázání.

Kopretina v několika větách prozradila o sobě tolik, že by se Juraj nedivil, kdyby se potížista rozhodl ženu zlikvidovat.

Žena byla bystřejší, proto si přiložila ukazováček na rty: „Umím být vděčná, mladíku. Neprozradím nic z toho, co se tady děje, obchodnímu domu.“

„Obchodnímu domu?“

„Tady mu říkáte První-Spořitelní. Já pochopila, že se zabývá lichvou. Banda dost nesympatických tvorů, od spodku až po vršek. Samotnou by mne zajímalo, proč jsem skončila v těle jedné z jejích poskoků. Nejprotivnější povolání na světě! Na druhou stranu, možná zapracoval sám osud,“ zakončila rozjímavě. „Jinak bych nepotkala muže svých snů. Kouříte, pane?“

Se svůdným úsměvem nabídla krabičku cigaret Medardovi, který do té doby mlčel. „Pravý muž by měl kouřit, povídám,“ dodala zaujatě. „Kouř cigarety mu dodává šmrnc, jestli smím vyjádřit svůj názor. Jen si nabídněte. Bude vám chutnat.“

Footnotes

Vypadáš zeleně jako hodně nezralý žalud!

„Před Laurou ani muk! Slíbil jsem, že přestanu.“

S výrazem světáka se Medard sklonil a nechal si připálit. Žena mezitím učinila nenápadný pokus stáhnout si snubní prsten.

„Proč se stydět, má milá paní. Jsem na tom stejně,“ uklidnil ji a ukázal vlastní, méně honosný zlatý kroužek.

„Měl byste, pane, vědět, že já jsem vdova,“ řekla žena. „A manželství, které má ona, ta druhá, stojí za starou bačkoru. Nechtěla bych, aby vás ta cetka zmátla.“

„Zato on je šťastně ženatý,“ pospíšil si Juraj. „Kroťte se!“

Laura o Medardovi ráda prohlašovala, že je nenapravitelný sukničkář.

A tady je důkaz! zaúpěl Juraj v duchu. Vždyť je mu přes čtyřicet. A ta ženská má sotva třicet. Troufá si, zatraceně si troufá.

I když ho Laura Mechová nutila poslouchat výstřižky z bulváru a vyjadřovala se o něm nanejvýš jízlivě, Juraj nehodlal přihlížet, jak Medard rozvrací své rodinné štěstí.

„Se zlomenou nohou koketovat jako nadržená dvacítka, tomu říkám elán, l’esprit de vie,“ poznamenala Světlana se zdviženým obočím. „Jen si, barone, zavrkej, pěstuj něžné vztahy. Za chvíli bude zase ječet, až si ji vezmu do parády. Žalude, ty mi laskavě pomáhej. Musím zastavit krvácení. Máš v kapse nůž, doufám.“

Bylo to poprvé, co měl příležitost sledovat sestru v akci, kde skutečně šlo o život, a musel uznat, že Světlana mé ocelové nervy.

„Neomdlíš, že ne,“ zašeptala, když se sklonil ke krví zbrocené látce a snažil se ji rozříznout podél švů.

„Krucinál!“

Když zahlédl kus kosti, jak trčí z z rozšklebené kůže, zatočil se s ním svět.

„Jsem v pořádku,“ zavrčel, aby přesvědčil sám sebe.

„Vypadáš zeleně jako hodně nezralý žalud,“ ušklíbla se. „Většinou býváš víc do růžova, bledá tváři.“

„Drž zobák.“

„Uřízni jí ty kalhoty nad kolenem, ať mi nepřekáží.“

Světlana zkontrolovala ránu, položila na ni tlakový obvaz a zastavila krvácení. Žena sykala bolestí a zoufale se držela Medardových prstů. Na veškeré milostné výpady ji přešla chuť.

„Budu potřebovat tvůj dřevěný meč, rytíři spanilé postavy,“ pokračovala Světlana a bezstarostně si pískala, když ženě píchla injekci do obnaženého stehna. „A vy budete potřebovat malé povzbuzení, abyste sebou neřízla kvůli ztrátě krve.“

„Můj meč? Proč?“ optal se Juraj a bylo mu mdlo.

„Máš snad lepší nápad, jak jí znehybnit? Jistě tady roste spoustu stromů, ze kterých mi usekneš rovnou větev. Oč ti vůbec jde?“ zeptala se Světlana, když přiložila tyč k poraněné noze a svázala ji tak pevně, jak dokázala. „První krev na tvé čepeli. Známka válečníka. Měl bys tady naší pacientce poděkovat. A vy mi, milá dámo, laskavě neodpadněte, už je po všem. Jak se vůbec jmenujete!“

S přirozenou arogancí lékaře, který se domnívá, že stojí nad zbytkem lidstva, protože dělá svou práci, Světlana se obořila na sténající ženu.

Ta se ale nenechala. „Oslovuj mne ctěná paní, pak neuděláš chybu,“ vrátila jí její slova. „A vykej mi.“

„Ale já vám vykám, ctěná paní,“ poznamenala Světlana. „Nevšimla jste si? Vy mi tykáte, ale o to nic, alespoň máte páteř. Jak jste se vůbec dostala do takové situace?“

„Já ne.“

„A kdo tedy?“

„Ta druhá.“

„V čem je rozdíl?“

„Rozdíl je v tom, že ta druhá nemá, jak ty říkáš, páteř,“ usekla žena a vyklepala další cigarety do dlaně. „Posledních pár kousků. Ta druhá začala kouřit, když ji opustil manžel. Dělá ji moc dobře, když ji ostatní litují. Teď ji tady ten Plíhal, ke kterému se tolik lísala, nechal jako odpad pro psovce.“

„Zatímco vy jste hádám manžílka odkráglovala,“ zabručela Světlana. „Nebo rovnou spáchal sebevraždu, aby si zkrátil utrpení?“

„Ani jedno, ani druhé. Pomůžete mi?“ obrátila se na Medarda. „Bylo by od vás moc laskavé, kdybyste mne podepřel. Jestli mám přežít, musím se začít hýbat.“

„Vůbec se nemusíte namáhat,“ upozornila ji Světlana. „Sama nemáte šanci.“

„Jak ponuré proroctví! Líbí se mi, i když je trochu drzá.“

Žena se usmála na Medarda. „Vaše děti, ctěný pane? I když jen matně, rozeznávám podobu vašeho vnitřního plamene.“

Baron, který se ujal řízení, měl k jejich nové známosti mnohem opatrnější vztah.

„Nevyzvídejte,“ napomenul ji a pomáhal jí na nohy. „Ale mluvte klidně dál, ctěná paní. Všiml jsem si, že vašemu pohlaví dělá plané žvanění dobře.“

Baron si rozhodně nedělal starosti s tím, že se chová jako poslední šovinista. Což překvapí, když uvážíme, jaká je baronka Sylvie. Ta rozhodně není skleníková kytička, která potřebuje ochránit, pomyslel si Juraj a vnímal jemné vzrušené chvění, které pocházelo od Žaluda. Kamaráde, netvrď mi, že si ke všem svým chybám pěstuješ Oidipovský komplex? To se Světlana nikdy nesmí dozvědět, nebo jsme vyřízení.

„Mám mluvit dál?“

Žena se ztěžka postavila a opřela se o něj. „Vždycky jsem měla slabost pro silné muže. Můj manžel byl udatný bojovník, roztrhala ho a sežrala monstra. Vy, předpokládám, jste šlechta z města?“

„To tedy rozhodně nejsme,“ ohradil se baron. „Já sám pocházím z…“

„Ticho,“ okřikl ho Juraj. Copak jsem tady vážně jediný, kdo poslouchá Závišovy přednášky?

„Přesně tak, ticho,“ přidala se Světlana. Nejspíš zapomněla, že sama před chvílí nazvala Medarda baronem a poskytla neznámé další vodítko. „Raději nám povězte, kdo jste a jak dokážete rozeznat, že náš vnitřní plamen se na sebe podobá.“

„Jsem Libuše Ťavodová, občanka třetí kategorie.“

„To tedy nejste,“ napomenul ji Juraj. „To je ta druhá, žena z našeho podsvěta, která podle vás omdlela. Nás neoblafnete! Proč jste se tak představila? Stydíte se, čím jste ve Hře?“

Záviš by na mne byl pyšný, napadlo ho. * Rafinovaný je mé druhé jméno. Teď se naše záhadná dáma urazí a vyplivne, co je zač.*

„Jaký otec, takový syn,“ řekla žena pochvalně, ale neobtěžovala se odpovědět na otázku. „Mé okolnosti mne naučily být tak opatrná, až se můžu zdát nevděčná. Jestliže chceš znát má tajemství, mladíku, musím trvat na platbě.“

„Platbě? Zachránili jsme vám život.“

„Ošetřili jste tělo ubohé Libuše Ťavodové. Co mi záleží na tom, zda bude žít nebo zemře?“

Tvrdá jako křemen, pomyslel si Juraj, naprosto mimo moji ligu. Co dál, učiteli?

Nejspíš jsi narazil na hranice svých vrozených schopností, vysmál se mu nepřítomný Záviš a Juraj rozpačitě zmlkl. Nebylo lehké se zavděčit profesionálnímu potížistovi, byť imaginárnímu.

„Určitě jste měla důvod, proč jste Libuši pozvala dovnitř,“ zkusila Světlana. „Všichni víme, kdy dochází k posedlosti. Dvě duše se navzájem potřebují.“

Přitom se nehorázně ušklíbla, jako by chtěla dodat: „Až na mne a moji Kopretinu.“

Žena se urputně vlekla kupředu, opřená o barona; zraněnou nohu táhla za sebou jako postřelený havran.

„Jsi bystrá, skutečně bystrá,“ ucedila mezi steny. „Obě dvě jsme byly v zoufalé situaci, každá ale z jiného důvodu. Nechápejte mne špatně. Nehodlám její tělo nechat v téhle prokleté díře, aby tady shnila jako těla těch ostatních. Abych ji zachránila, musím hrát s kartami, které mi rozdal osud.“

„Ty vaše karty nejsou žádné trumfy,“ opáčila bohorovně Světlana. „Ale budiž, co tedy chcete jako platbu?“

„Chci jeho!“

Dáma v těle nebohé Libuše ukázala na Medarda.

Světlana zvedla obočí. „I se zlomenou nohou?“ optala se pro jistotu. „Vy musíte být náruživá jako sciurus vulgaris v létě. Nevadí vám, že je teprve podzim?“

„Cože?“

„Veverka obecná se začíná pářit na konci zimy, začátkem jara, ale nejraději v červnu a červenci. Teď jste dost mimo sezónu, ale co naplat - barone, kalhoty dolů a na ni!“

Spousta lidí měla potíž Světlaniny žerty snášet v nejlepší kondici, proto se Juraj nedivil, když raněná poslala sestru do míst, kde nesvítí slunce. Když se uklidnila, pokračovala vlídněji, ale důsledně se obracela na Medarda.

„Omlouvám se, ctěný pane, že jsem urazila vaši dceru.“

„Pochybuji, že jste ji urazila,“ zasmál se baron. „To nebyla má dcera, s kým jste hovořila. Chápu, že vás naše dvojjedinost mate. Má dcera by s vámi takto nemluvila.“

„A teď mluvím s kým?“

„Na tom nezáleží, já i pan Mechový se zde shodneme. Nenecháváme bezbranné krásky napospas.Předpokládám, že jste chtěla, abychom vás doprovodili za dračí bránu?“

„Kdybyste byl tak laskav,“ pronesla žena pokorně. „Nechci skončit jako mrtvola spálená zdejšími přízraky. Přísahám na sladkou paní Ladu, že já i moje druhé já vám budeme patřit celým svým srdcem, pokud nám pomůžete. Tady i tam.“

Tady i tam? To skoro zní, že potřebuje pomoct i ve Hře.

„Nabízíte mi oddanost?“

„Naprostou.“

„Jestliže chcete přísahat na jméno sladké paní Lady,“ ozvala se Světlana, nebo lépe řečeno, její Kopretina, „mohu vaši přísahu přijmout. Víte ale, co znamená, pokud byste ji porušila, ctěná paní? Interdikt na celý váš rod. Vězte, že jsem vysvěcená kněžka chrámu,“ dodala pyšně.

Nejspíš si skutečnost, že ji velekněz na základě Lištiččina požadavku povýšil, řádně užívala. Podle Světlany byla Kopretina schopná zmínit své vysvěcení v každé větě třikrát - ovšem, Světlana ráda přeháněla.

„Jsem ochotná přísahat, pokud vy odpřisáhnete, že mne dostanete z mých nesnázích.“

„To vám můžeme slíbit,“ zaduněl baron. Hned se ale poškrábal rozpačitě na hlavě. „Ještěrovi nebudu chybět, co říkáte, děti?“

Všem bylo jasné, že pokud doprovodí Libuši, už se nestihne vrátit, aby splnil hlavní úkol dnešní výpravy.

„Ale klidně běž, barone,“ ušklíbla se Světlana. „Hrdinům sluší zachraňovat dámy v nesnázích. Intelektuální výzvy jako dobíjení paměťových datadisků nechej jiným. Jen se obávám, že si tě la dame en détresse omotá kolem prstu. I nezkušené děvče jako já pozná, že nám něco tají.“

Pak zvážněla a nechala Kopretinu, aby přijala závaznou přísahu, která zpečetila dohodu obou stran. Když pronášela slova, kterými se doprošovala bohyni Ladu, aby byla svědkem smlouvy, Juraj si všiml, že přízraky, které je neustále obtěžovaly, se jí velkým obloukem vyhýbají, jako by je autorita kněžky chrámu odpuzovala.

„Já, vikomtesa z Údolí plchů, slibují, že budu oddaně sloužit Šesti společníkům, pokud mi pomohou z nouze, ve které se nacházím,“ řekla žena slavnostně a poprvé tak odhalila své skutečné jméno a postavení.

Nouze, ve které se nacházím, pomyslel si Juraj. To rozhodně nemusí znamenat jen zlomenou nohu, že ano?

„Já, baron z Mechového kopce, slibuji, že pomohu vikomtese z Údolí plchů v této nouzi, pokud to bude v mé moci.“

Při vědomí, jak neurčitě vikomtesa ohraničila míru svých problémů, baron si raději nechal otevřená zadní vrátka. Jinak se mohl zavázat k nemožnému úkolu.

Nyní zbývá jen zjistit, kdo získá z té smlouvy větší zisk, pomyslel si Juraj. Intriky a machinace, to nikdy nebude můj styl.

Pak si uvědomil, že stále netuší, jaký by jeho styl měl vůbec být. Kdo jsem a kým se stanu? Nejvyšší čas se rozhodnout.

Footnotes

Kdo jste, pane? A kde to jsem?

Medard měl všeho plné kecky. Od chvíle, kdy se rozloučil se Světlanou a Medardem, nesl vikomtesu z Údolí plchů na zádech. Představa, že by dokulhala o patro níž až k dračí bráně, vzala za své po sto krocích. Tělo oslabené ztrátou krve se složilo, když vikomtesa následovala příklad svého druhého já a sladce omdlela.

I když Libuše Ťavodová byla postavy štíhlé a ohebné, ukázalo se, že je také vysoká a neskladná. Na nerovném terénu, kde musel přeskakovat přes černé kaluže přízraků, měl často chuť upustit svůj živý náklad a odepsat ho jako ztracený příklad.

Naštěstí měl baron vytrvalost buldoka a Medard svědomí plasťáka. Když už jeden nemohl, převzal vládu ten druhý a potácel se dál, v uších vlastní funění a v nose pach cigaret a vanilkového mýdla.

Před koncem se žena napůl probrala a začala blouznit, alespoň tak mu připadalo, když ji slyšel plakat a prosit kohosi o odpuštění.

„Jo, odpouštím ti, tak se přestaň vrtět,“ zamumlal. „Odpouštím ti, safra. Přestaň!“ zvýšil hlas, když nářek nejen neustával, ale zesílil. „Ty si fakt užíváš, když tě okolí lituje, co?“

S tak negentlemanskými slovy rozrazil dračí bránu a vpadl do vstupní místnosti, kde se už rozcvičovaly a chystaly nové týmy.

„Dokázal jsem to,“ zařval a v momentu rozjaření (a také proto, že nemohl přestat myslet na to, jak Plíhal chladnokrevně opustil svou podřízenou), dodal věty, které si plasťáci sdíleli pouze v soukromých zprávách nebo anonymně čmárali na zdi. „Smrt korporacím! Ať žije revoluce!“

Sklidil sice několik nevraživých pohledů ze strany stříbronosů, ale nikdo ho nenapomenul, možná proto, že každý chápal, co se přihodilo. Naopak místy vypukl řídký potlesk a provolávání slávy provázené udivenými komentáři.

„Další zachráněná? Jak je to možné? Myslel jsem, že ranění se nevracejí.“

„Já toho chlapa poznávám. Motal se i kolem té holky, co vevnitř zkolabovala.“

„Normální geroj, povídám. Vynesl Libuši na zádech.“

„To je Ťavodová? Ta holka má ale smůlu! Manžel jí zdrhne a teď tohle!“

„Jakou smůlu, člověče? Podle mě má nehorázné štěstí! Kdo by tak vynesl nás?“

„Nikdo, ty naše hroší mámo. Na tebe by potřebovali komando stěhováků a třítunový jeřáb.“

„Zález do porcelánový mísy a spláchni za sebou, hubeňoure! Při svý váze neucpeš trubky a světu se uleví. Hej, fešný hrdino, potřebuješ pomoct?“

K vyčerpanému Medardovi se vrhla junonská žena. V obličeji a barvou vlasů by připomínala jeho Lauru, kdyby ovšem nevážila alespoň dvojnásobek, a to Laura nebyla žádný drobeček.

Na krku nosila žena bronzovou známku a spolu se svými kolegy z týmu mu pomohla bezvládnou Libuši složit na improvizované lůžko ze sportovních bund. Bundy měly šedomodrou barvu a logo, které nerozpoznával.

„Zavolejte, prosím, záchranku,“ požádal. „Budu ji muset snést před budovu.“

„Co se stalo?“

„Zlomila si nohu a ten grázl Plíhal ji tam nechal,“ vysvětlil Medard a zase mu zpěnila krev. „Bastard nejapný!“

„Vy plastáci si to berete moc osobně,“ řekl kdosi klidně, podle hlasu ten, kterého Lauřina korpulentní dvojnice nazvala hubeňourem. Byl to vychrtlý muž se špatným držením těla a laskavým výrazem za obroučkami kovových brýlí. Nosil flanelovou košili, zakasanou za vysoce položený pás sportovních kalhot. „V korporaci běžný jev.“

Když se na něho Medard nepřátelsky podíval, zamával rukama: „Nic ve zlém, kamaráde. Známe Ťavodovou, fajn holka a tak dále. My bychom ji tam nenechali, že ne, ty naše hroší mámo?“

„Na beton ne,“ potvrdila Lauřina dvojnice a zkoumala Libušinu zlomenou nohu. „Pěkná práce. Akorát mi není jasné, kde jste přišli k té násadě na motyku?“

Medard se v duchu omluvil Jurajově dřevěnému meči a podle svého zvyku sáhl do kapes, aby je podělil vizitkami. Hubeňour si jednou vzal a důkladně ji studoval poté, co si brýle posunul na vršek hlavy, aby mu nepřekážely. Byl zjevně dalekozraký a čtení na blízko mu dělalo potíže.

„Medard Mechový, ředitel. Šest společníků. Ty brďo! Kde si můžu podat přihlášku?“

I přes svůj lehký tón zněla žádost upřímně, takže Medarda uvrhla do rozpaků.

„Momentálně nepřijímáme,“ řekl zdráhavě a připadal si jako podvodník. Ať své účetnictví zkoumal jakkoliv, neustále mu vycházelo, že Šest společníků dotují Záviš a Lýdie ze svých soukromých prostředků.

Sotva si proto mohli dovolit nové zaměstnance. Nehledě k tomu, že korporace svým Hráčům nabízely luxusní podmínky, často včetně zajištění rodinných příslušníků, zatímco Světlana a Juraj pracovali pouze za byt a stravu, zatímco Gabriela za mlhavý příslib adopce.

„Vy jste zvláštní společnost?“ zeptal se hubeňour v brýlích se zájmem. „Jaký máte základní kapitál? Vždycky jsem tvrdil, že máme zůstat na volné noze. Dřít pro korporace není můj sen. Jak si vedete?“

„Slušně, slušně, „ řekl Medard tónem člověka, který vydělává milióny. V duchu dodal: Zázrak, že se držíme nad vodou.

„Já to věděl,“ triumfoval hubenour. „Stačí se nebát a jít za svým!“

„Zapomeň prosím na své velkolepé plány,“ napomenula ho Lauřina dvojnice. „Zavolal jsi záchranku?“

„Samozřejmě. Už jsou na cestě. Budou tady za deset minut.“

S dlouhým povzdechnutím se Medard těžce zvedl. Teprve nyní mu došlo, že ve zdejším mrakodrapu schází výtah. „Snesu ji dolů.“

„My se omlouváme, ale budeme muset jít,“ řekla Lauřina dvojnice, když zvedla ruku, aby se podívala na hodinky. Na jejím tučném zápěstí vypadaly jako miniatura, i když měly běžné rozměry.

„U nás vládne ordnung,“ vysvětlil hubeňour. „Válčíme podle hodinek. Přesně za čtvrt hodiny nás naženou dovnitř.“

„Budete v pořádku?“

Medard pochybovačně přelétl jejich postavy. Oproti nim si připadal jako olympijský šampión.

„Klídek, jsme s naším náčelníkem jedna ruka,“ zasmáli se. „Také není dvakrát nadšený, že musíme za našeho zvířecího miláčka a jeho bránu.“

Oba ukázali na přerostlou dračí hlavu a pak na muže ve stejně šeděmodré sportovní soupravě, jakou nosili i oni. Muž se usilovně rozcvičoval a přitom neustále sledoval hodinky, jako by se bál, že mu ujede vlak.

„Heleďte, řediteli,“ pokračovala pak Lauřina dvojnice důvěrně, „my nemáme žádné kartičky, ale co tak zůstat v kontaktu?“

„Ovšem, proč ne.“

Medardovi byla dvojice sympatická. Zůstávalo mu ale záhadou jejich společenské zařazení. Oba nosili bronzovou známku, ale Medard si neuměl představit korporaci, která by nic nenamítala proti jejich fyzickým nedostatkům. Jedna má hrubě přes metrák a druhý je silně krátkozraký, pomyslel si. Netvrdí korporace, že ve zdravém těle zdravý duch? Že kdo nedbá o svou fyzickou kondici, poškozuje svého zaměstnavatele?

„Ozveme se,“ slíbila mu Lauřina dvojnice a podala mu lachtaní dlaň k potřesení. Teprve až gesto opětoval, si uvědomil, že docela zapomněl na VIUR. Co na tom záleží, když mi drahá vikomtesa funěla celou cestu do ucha, pomyslel si odevzdaně a sám nabídl ruku hubeňourovi.

Když je pozoroval, uvědomil si, že ti dva působí na zdejší poměry až neuvěřitelně uvolněně. Možná nejsme jediní, kdo chápe, jak zásadní je nebránit se splynutí se svým druhým já.

Jakmile ho to napadlo, část sympatií, které cítil, nahradila ostražitost. Proč mi ti dva pomohli? zeptal se v Závišově stylu a rozbolela ho hlava. Až donedávna postranní pohnuty u lidí nehledal. Nyní se svět stal šachovou partií, ve které nepochopil pravidla. Také si všiml, že ti dva se zachovali jako Světlana, když se loučila s Drbohlavem: oni mohli zavolat jemu, on jim nikoliv.

Jsem zkrátka důvěřivý hlupák.

„Pane?“

Kdosi ho zatahal za nohavici. Libuše Ťavolová se probrala a hleděla na něj s prosebným výrazem ve fialkových očích. „Kdo jste, pane? A kde to jsem?“

„V bezpečí,“ odvětil suše, stále ještě myšlenkami jinde. „Nebojte se, sanitka už je na cestě.“

„Zachránil jste mne?“

„Já a mí přátelé jsme vám pomohli.“

„Jen tak?“

Dřív než stačil přikývnout, napadlo ho, že vikomtese nenabídli své služby zadarmo. Aby se vyhnul odpovědi, kleknul vedle ní a pomohl jí se posadit. „Vlezte mi prosím na záda,“ řekl mírně. „Myslím doslova. Musím vás snést do přízemí a ven z budovy. Předpokládám, že tady nechcete čekat, až se vrátí váš slavný Plíhal. Ten nepočítá, že vás někdy uvidí.“

„Slíbil, že mne vyzvedne na cestě nazpátek,“ zaprotestovala slabě.

„Když jste tam brečela, nezdálo se, že byste mu věřila,“ poznamenal. „Ale jak je ctěná libost. Buďte pitomá, jak uznáte za vhodné. Ve skutečnosti se o vás postarala vikomtesa.“

„Vikomtesa?“ zeptala se vyděšeně. „Vy jste s ní mluvil?“

„Ano, rázná dáma,“ přikývl a sáhl do kapsy. „Tohle jsou myslím vaše cigarety. Moc jich nezbylo.“

Libuše se mu ztěžka vyškrábala na záda a tajuplně zašeptala. „Nesmíme ty druhé pouštět do našeho světa. Máme přikázáno se držet dál od NT-vysílačů, jak jen to jde.“

„A to proč?“

I když měl vůči baronovi dost výhrad, neuměl si představit, že by o své druhé já přišel.

„Řekli nám, že nás oni ovládnou, pokud jim povolíme otěže. Že se staneme někým jiným.“

„Vám by to jen prospělo,“ zabručel a nesl ji ke schodišti. „Dojemně jste mne prosila o odpuštění. Co jste prosím komu udělala, že jste tak provinilá?“

„Prosila jsem o odpuštění? Kdy?“

„Za dračí bránou.“

„Nevzpomínám si,“ řekla rychle a Medard pochopil, že o tom nechce mluvit. „Vy jste prosím kdo?“

„Medard Mechový, občan čtvrté kategorie.“

„Plasťák? Jste ženatý? Máte děti?“

Panenko skákavá, pomyslel si, ty dvě se hledaly, až se našly. Copak nemá nic lepšího na práci než zkoumat, jestli jsem k mání?

Ale Libuše, kterou právě snášel po schodech, pod dohledem fantastických obrazů, které zde zdobily zdi, neuvažovala jako nadržená veverka obecná.

„Měl byste myslet na svou rodinu,“ vzdychla nabádavě. „Měl jste mne tam nechat. Nikdy bych si neodpustila, kdybyste kvůli mojí záchraně umřel na VIUR. Já jsem sama, nikomu na mně nezáleží.“

Vikomtesa měla pravdu! Tahle Libuše chce, aby ji svět litoval.

„Chcete naznačit,“ zahučel nepřátelsky, „že jsem se s vámi namáhal zbytečně? Vaše vikomtesa měla jiný názor. Jí na vás záleží.“

„Tu také nikdo nezachrání,“ vzdychla Libuše jako dokonalý sýček.

„Proč?“

„Protože ji unesli otrokáři,“ vysvětlila Lýdie ztěžka. „Když zemřel její muž, pomátla se a zabloudila do míst, kde neměla co dělat. Chytili ji a teď se ji chystají prodat. Co jsem pochopila, nečeká ji nic příjemného.“

Footnotes

Vězte, že jsem zabil chlapa za míň

Jakmile vyšel z budovy Herního Centra, stráže, která stály před vchodem, mu ochotně pomohly. Oproti původnímu náporu, kde musely zvládat zástupce korporací, které se domáhaly přístupu, byla nyní jejich služba poklidná a nudná.

„Dneska jste už druhý,“ poznamenal jejich velitel. „Samá raněná ženská. Myslím, že by je tam neměli pouštět. Oč tam vůbec jde?“

Medard byl už dostatečně protřelý, aby na takový dotaz neodpověděl. Ti, kteří nesměli dovnitř, se nesměli nic dozvědět, včetně zdejší ostrahy.

„Pardon!“

Muž si uvědomil, že přešlápl a rychle pokračoval: „Tady máme vyhrazené parkoviště pro sanitku, včetně malého přístavku. Zaneseme ji dovnitř.“

„Dobrá, postarejte se o ni.“

Pyšný na svůj autoritativní tón (a také na to, že strážní bez řečí poslechli), Medard doprovodil Libuši až na lehátko uvnitř přístřešku. Žena nyní unaveně mlčela, ale až do poslední chvíle, dokud nevyšli ven, mu překotně vykládala tragický příběh vikomtesy z Údolí plchů.

Není se co divit, že se nám vikomtesa nabídla jako na stříbrném podnose, pomyslel si Medard. Pokud ji někdo nezachrání, je vyřízená.

Barona velmi pobouřilo, když se dozvěděl, že vikomtesu hodlají prodat na černém trhu. Nejvíce mu ovšem vadilo, že otrokáři hodlají prodávat ženu ze šlechetného rodu, majitelku rozvinutého vnitřního plamene. To bylo proti zákonům gubernátorky Červánkové Města a uráželo to jeho stavovskou hrdost.

Přes všechno své pobouření, baron se nenabídl, že vyrazí na záchrannou akci, i když tím odstoupil od své přísahy. Nejspíš usoudil, že tohle není v jeho silách a raději předal kormidlo zpět Medardovi.

Zbabělče!

„Pomůžete jí, že ano?“ naléhala Libuše, když zaslechli kvílení sanitky. „Řekla jsem vám, co jsem mohla. Pomůžete jí, pane Mechový? Ona si nezaslouží, aby ji prodali.“

Medard byl ve Hře dost dlouho, aby chápal, že baron z pohraničí nemá v Červánkovém Městě jakoukoliv šanci zasáhnout proti tamějšímu organizovanému zločinu. Nebylo těžké si představit, že černý trh kryjí vysoce postavení úředníci a mají z něj zisk.

Špína vždy plave na hladině.

I když Medard odmítal sdílet Závišovo přesvědčení, že být ve vysoké funkci se rovná být zkorumpovaný, tady se chystal uplatnit presumpci viny.

Co by na mém místě udělal Záviš? Lhal by?

Potížista ve skutečnosti lhal málokdy, možná vůbec. Na jedné ze svých přednášek je upozornil, že lež rodí nedůvěru. „Lépe než lhát je vzbudit falešný dojem.“

„Ozvu se vám,“ řekl proto Medard a vytáhl svůj omšelý telefon. „Nadiktujte mi své číslo.“

I když nic neslíbil, Libuše si s úlevou oddechla. „Jste nejlepší muž, jakého jsem kdy potkala, pane Mechový,“ řekla s mdlým úsměvem. „Zavolejte mi kdykoliv.“

Oklamal jsem ji, pomyslel si nejlepší muž trpce a sledoval, jak záchranáři nakládají ženu do sanitky. Dokázal jsem se zachovat jako profesionální potížista. Vzbudil jsem falešný pocit naděje. Sestoupil jsem na morální dno.

V poslední době se mu takový sešup dařil často. Trvalo několik týdnů, než se zbavil trapného pocitu nevěry kvůli svým častým tête-à-tête s baronovou manželkou.

Se samotným aktem by se smířil snadněji, kdyby rozdíl mezi démonickou Sylvií a jeho Laurou nebyl tak zřejmý. Nejvíc ho kupodivu trápilo, že Laura v porovnání se svou virtuální soupeřkou nevycházela vítězně ani v oblastech, kde jí hodlal přiznat prvenství.

Postelové záležitosti stranou, Sylvie se pečlivě starala o své vlastní i nevlastní děti, i když trochu upřednostňovala Gabrielu. Byla nesmírně inteligentní, vládla obrovským vnitřním plamenem a měla vystupování pravé dámy, pokud chtěla.

Laura je oproti ní obyčejná ženská, dvanáctá do tuctu, přemýšlel nešťastně. Stejně jako já. A stejně jako baron.

To byla další věc, která na jejich dvojjediném soužití nedávala smysl. Baron byl možná nadlidský hrdina, který zabíjel varany o strom, ale Sylvie, kromě svých ostatních předností, měla i neskutečně vznešený původ. Alespoň tolik tvrdila Gabriela. Ovšem tu nikdy se nenapadlo ptát, jak její otec získal její matku.

Někdy měl dojem, že baron se v přítomnosti Sylvie stahuje právě proto, že došlo k omylu kosmických rozměrů a on ve své chybě nehodlá pokračovat.

Nalijme si čistého vína, kamaráde, pomyslel si sebemrskačsky Medard. Ty ani já nesaháme Sylvii po kotníky. To ovšem není důvod, abys mi pálil za Laurou, dodal přísně, i když věděl, že baron nemůže jeho myšlenky slyšet. A i kdyby je slyšel, třeba by namítl, že jde o půjčku za oplátku.

Plný žárlivosti a nespokojenosti se vrátil zpět do vstupní haly pátého patra a zamračil se na dračí hlavu, která mu nerudný pohled beze zbytku oplácela.

A ještě jsem nechal dvě děcka, aby se postarala sama o sebe, vyčetl si. Když odnášel zraněnou vikomtesu dolů, neuvědomil si, že opustil Juraje a Světlanu samotné v šestém patře. Jestliže tam zabloudí a něco se jim stane, nikdy si neodpustím. A Laura mi utrhne hlavu.

Jeho manželka obě krásné děti milovala. Někdy ji přistihl, jak na ty dva zírá a nemůže se nabažit pohledu na jejich dokonalé tváře. Takovou seanci většinou zakončila upřímným zavrtěním hlavy, když do místnosti vstoupil Lukáš nebo Matyáš.

Přijde mi, že jsme byli šťastnější, když jsme svět stříbrných vídávali jen v televizi. Jsme jako Adam a Eva, kterým nabídli jablko poznání. Buď sbohem, náš soukromý ráji.

„K čertu!“ zavrčel a svalil se na jednu volnou lavici. I teď se zde rozcvičovalo několik týmů. Jejich rozcvička se na sebe podobala jako vejce vejci. Ať už ji vyvinul kdokoliv, zřejmě nevzal v potaz zanedbaný tělesný stav plasťáků a bronzáků. Jejich zoufalé úsilí by bylo k popukání, kdyby se jeden každý z nich netvářil jako před popravou.

Pokud mohl hádat, pak soudil, že smysl rozcvičky bylo snížit riziko zranění na nerovném terénu za dračí hlavou. Pak si všiml, že vedoucí jednoho týmu doprovází své pohyby zvláštními posunky, které připomínaly znakovou řeč pro neslyšící. I jinak si ten tým, složený ze tří na sebe podobných mladíků, počínal nápadně plynule - alespoň v porovnání s groteskním zápolením ostatních.

Zdá se, že Hromadný s Krtincem dostali jen nedokonalou kopii, pomyslel si a vytáhl telefon, aby vše natočil.

„Hej, co to děláte, pane?“

Příliš unavený a zklamaný sám sebou, Medard neměl náladu na vlídnou či vyhýbavou odpověď.

„Hádej,“ zabručel. „Nenechte se rušit, vy tři. Jen si hodlám něco ověřit.“

„Nedali jsme vám žádné svolení nás natáčet.“

„To je v pořádku,“ odsekl Medard. „Já po vás také žádné nechtěl.“

„Víte, že je to nezákonné, pane?“

„Jsem rád, že to vím. Co ještě bych měl vědět?“

„Můžeme vás dát k soudu.“

„Jistě, posluž si. Zavolej policii, ať slouží a chrání.“

Snížek je upozornil, že ve zdejších prostorách neplatí státní zákony. A jestliže mohli nechávat korporátní týmy nechávat své plasťáky hnít za dračí bránou, Medard neviděl důvod, proč se ohlížet na pravidla. Pozoroval a natáčel trojici dost dlouho, aby mu bylo podezřelé, že se jejich cviky liší. Navenek vypadaly stejně, ale cosi ho dráždilo, byť nedokázal určit co.

Ti tři vědí, co dělají, pomyslel si. Možná to jsou oni, kdo prodal kopii stříbrným z Krása-Styl i ostatním. Proč by ji ale ořezali do bezvýznamného poskakování a protahování, aby dokonale ztratila smysl?

„Nech ho být,“ ozval se druhý z trojice. „Koukáním se nic nenaučí. Je to jen závistivý plasťák.“

„Nic z něho nevyrazíme,“ souhlasil třetí. „Nemá ani korporátní uniformu. Nejspíš trouba, který si myslí, že uspěje, když zůstane na volné noze… Ale vy strejdo, si raději dávejte větší pozor na hubu,“ dodal výhružně. „Nemusel byste dobře dopadnout.“

S těmi slovy se otočil a loudavě se vracel k dračí hlavě.

„Jste mi nějací povědomí, mládenci,“ zabručel Medard zatím pro sebe, trochu zaražení z vlastní odvahy. „Dobře, že jste pryč. Gaunery já poznám na první pohled.“

Kdysi podobnou situaci zažil. Ale kde? Pak si vzpomněl. Bylo to ten den, kdy se potkal se Závišem. Tři pouliční rabiáti se jim pokoušeli prodat tajemství, jak se dostat do Hry. Nakonec je Záviš silou stříbrné známky vystrnadil.

Jsou to ale oni?

Od té chvíle uběhly skoro dva měsíce, těžko si mohl být jistý. Tři vyholené hlavy, módní obojky na krku, aby skryly tetování gangů, kožené bundy a kalhoty, vysoké boty zašněrované v atypické vzoru, agresivní výhružné chování - ať už to byli oni nebo ne, Medard by od nich informace nekoupil. Jestliže ale korporace přistoupily na jednání s tak pochybným partnerem, neznamená to, že mají něco, co má svou cenu? Co povíš, barone?

V levé ruce mu vzrušeně pulzovalo, což nejspíš znamenalo, že baron třeba nemá názor, ale hrubě se mu nezamlouvá, jak s nimi ti tři mluvili.

„Na cože si mám dávat pozor?“ ozval se tichým hrdelním hlasem. „Já vás naučím dobrým mravům, pacholci!“

Nebuď taková netykavka! napomenul ho Medard. Copak nemáš v hlavě nic jiného než rvačky? Jak s tebou Sylvie vydržela celé ty roky?

Ovšem jeho druhé já nemělo smířlivou náladu. Baron bez varování odstavil Medard od kormidla, vyskočil pružně z lavice a výhružně si vyhrnul rukávy.

Počkej, safra, zpanikařil Medard. Ještě jsme nevyhodnotili situaci! Nechceme nikoho, ehm, vyplašit. Kdybych se tak s tebou, krucinál, mohl rozumně domluvit!

Každý ze Šesti společníků se pokusil najít způsob, jak se dorozumět s druhým já, ale většinou marně. Pouze Záviš dokázal někdy zaslechnout Adonisovy myšlenky - možná proto, že Adonis nebyl de facto posedlost, ale vzpomínky mrtvého muže.

Také tady byl jakýsi tajemný způsob, jak Adonise vyvolat, ale o něm Lýdie s Gabrielou odmítaly mluvit. Šlo nejspíš o nějaký hrůzný rituál.

Psychopatická Lištička si nechávala svá vnitřní hnutí pro sebe a přiváděla tak Lýdii k šílenství. Gabriely tvrdily, že splývají, synchronizují se (zde se Medard ušklíbl, protože mu to slovo přišlo zbytečně nabubřelé), zatímco Žalud s Kopretinou zastávali velmi pasivní přístup v jejich společenství.

Pouze Kopretina občas šlápla na brzdu, když už nemohla snášet Světlaninu rozevlátou osobnost.

A mne v zásadě nikdo nebere v potaz, pomyslel si Medard trpce. Ze zadní sedačky podvědomí přihlížel, jak se baron chystá hájit stavovskou čest.

Já se bít neumím, úpěl v duchu. Brzdi, kamaráde, moje tělo není žádný zocelený stroj na zabíjení.

I když tiše obdivoval Juraje, který vydržel mlátit do květináče plného jemného štěrku, aby otužil své klouby, on rozhodně nic takového neprovozoval.

Poslední fyzickou konfrontace, na kterou si vzpomínal, byla černá hodinka, kterou způsobil Lukáš, když vyhodil pojistky svou hudební aparaturou. Plný biblického odhodlání nešetřit metly své, Medard honil nehodného syna po schodech, aby mu nafackoval.

To rozhodně není kvalifikace pro bitku se třemi pouličními rabiáty!

„Stůjte!“ slyšel sám sebe, jak řve. „Stůjte,

Celá hala ztichla a tři mladíci se užasle otočili: „Co je, strejdo? Máš problém?“

„Vy máte problém,“ odtušil baron a chladně dodal. „Vaše řeči mne dráždí. Vězte, že jsem zabil chlapa za míň.“

Zatímco mladíci se rozchechtali, Medard si byl jistý, že baron nežertuje. Pokud je odkrágluje, pomyslel si zoufale, půjdu do vězení? Nebo tady opravdu neplatí naše zákony? Barone, já nechci být průkopníkem nových poznatků. Mám rodinu a dvě děti.

Footnotes

Vážený pane, zkroťte toho svého divocha

Když tři rabiáti pochopili, že se Medard chce vážně bít, zrozpačitěli.

„Poslouchej, strejdo, máš v cajku horní patra?“ zeptal se jeden opatrným tónem, kterým lidé hovoří se pouličním šílencem.

„Dost řečí,“ odtušil baron. „Nakrmím vámi psovce.“

Zmínka o psovcích stačila, aby každý pochopil, oč jde.

„Do prkenný vohrady. Budou trable! Ovládá ho ten druhej.“

No a co? divil se Medard. Vy snad máte své druhé pořád pod kontrolou?

Najednou se od něho kdekdo odtahoval, jako by byl nakažený vzteklinou.

Jakási žena sáhla do kabelky a vytáhla odsud pepřový sprej, který držela před sebou jako odjištěnou pistoli.

„Vážený pane, zkroťte toho svého divocha,“ zavolala na Medarda. „Jste za něj zodpovědný.“

Divocha? Copak se mi utrhl pes z vodítka?

Naštěstí pro ni její poznámka barona pobavila. Snad si vzpomněl na přezdívku od novináře Zlatoústého, protože se zabušil do prsou a spustil válečný ryk. V té chvíli se i ti nejodvážnější drželi při zdi a někteří spěchali ke schodišti do nižších pater.

Medard si přál propadnout se hanbou.

Tady se už nikdy nesmím ukázat, pomyslel si odevzdaně. Dokonale jsi mne znemožnil, kamaráde!

Běsnící baron se dokonale vymkl kontrole. Když se sehnul pro těžkou kovovou lavici a zvedl ji trhnutím nad hlavu, i tři pobledlí rabiáti uznali, že buď půjdou oni nebo on.

Rychle proto hodili usušený kus masa do dračí tlamy.

„Tři osoby,“ ozval se monotónní hlas. „Pokračujte jeden za druhým. Nesnažte se podvádět. Je jméno vašeho týmu Vlčí smečka? Hlasitě a zřetelně!“

Jeden z rabiátů nervózně pokukoval po blížícím se vousáčovi.

„Ano, pospěš si.“

„Je jméno vašeho týmu Vlčí smečka? Hlasitě a zřetelně!“

„Ano.“

„Vstupte!“

Když zmizeli za bránou, z rozdováděného gorilího samce se stal způsobný beránek; lavici, kterou držel nad hlavou, položil něžně na podlahu, zachechtal se a vrátil kormidlo Medardovi.

Ten se omluvně rozhlédl po vyplašených tvářích a rozpačitě pokynul dámě s pepřovým sprejem. „Už můžete tu věc schovat, je pryč. Stává se čím dál těžší ho zvládnout. Je to běsnící zrůda,“ dodal a schoval tvář do dlaní.

„Raději se držte od nás dál, vy cvoku,“ zakřičela. „Proto nás varovali, ať ty druhé nepouštíme na špacír. Teď aspoň všichni viděli, co se stane, když si někdo nedá pozor. Málem jste nás všechny zabil.“

Nepřeháníte, vážená? zeptal se v duchu Medard a ramena se mu třásla. Kdo by si pomyslel, že baron tak dokonale pochopil obsah Závišových přednášek. Vzbudit falešný dojem! To je ten klíč!

Od samého začátku bylo divné, jak se baron se předvádí. Medard by byl pochopil, kdyby uražený šlechtic se na rabiáty vrhl a pozurážel jim hlavy. Baron nebyl planý mluvka. Ve skutečnosti musel sledovat jiný cíl.

Zuřivý záchvat odradil ostatní pokoušet se o splynutí se svým druhým já. Pokud Šest společníků mělo soupeřit s korporátními týmy, potřebovalo konkureční výhodu. A utvrdit přítomné v tom, že druhá já jsou nebezpeční šílenci byl z baronovy strany majstrštyk.

Alespoň doufám, že jsi předstíral, pomyslel si Medard. V každém případě klobouk dolů. Až se ta zpráva roznese, všichni budou v té nesmyslné manýře pokračovat - budou svá já úzkostlivě hlídat a přivedou sami sebe k šílenství. A já zůstanu za nebezpečného blázna, uvědomil si trpce. Nehledě na to, že z morálního hlediska pokulhávám - jaké právo mám v těch lidech vyvolávat psychické poruchy?

Jenomže baron už škodu způsobil. I kdyby Medard se stokrát postavil doprostřed místnosti a vykřikoval, že potlačovat druhá já je nebetyčná pitomost, nikdo by mu nevěřil.

Kdosi k němu přistoupil.

„Jste, pane, v pořádku?“ zeptal se mužský hlas starostlivě. „Držte se dál od svého NT-vysílače, co to jde. Možná byste se měl uklidnit někde dál od budovy.“

„Jo,“ ozvala se žena s pepřovým sprejem. „Co kdybyste odtud vypadl? Zoufalci, co se neumí ovládat, by sem neměli chodit.“

Zoufalci? opakoval si po ní. Kdo z nás je zoufalý? Jak dlouho počítáš, že dokážeš potlačit ten druhý hlas v hlavě? Adonis má pravdu. Čím déle se budeš snažit, tím snadněji se zblázníš.

Medard své zdejší souputníky litoval. Bez vzájemné důvěry se žádný Hráč nikam nedostane.

„Jsem v pořádku,“ řekl mírně. „Je mi líto, ale nemůžu odejít. Mí přátelé jsou stále uvnitř.“

„Nevzali vás s sebou, co?“ ušklíbla se ta kyselá ženská. „Ani se jim nedivím. S vámi by si koledovali o potíže.“

„Nejspíš ano,“ souhlasil Medard ochotně.

Už se vžíval do role zkrachovalého budižkničemy, se kterým si baron mává, jak se mu zlíbí. Ne že by to nebyla pravda. Stačí skutečnost lehce přibarvit a výsledek se dostaví…

Jeho zkroušená etuda vzbudila lítost i v té nabroušené sani.

„Tolik se toho zase nestalo,“ zabrblala smířlivě. „Příště si dejte pozor.“

„Ano, prosím. Odpusťte mi.“

Zatímco odcházela, uspokojená jeho smířlivým přístupem, muž, který se ho zastal, ho pozoroval. Nyní když osaměli, Medard si všiml, že ten chlapík vůbec nepůsobí laskavě. Měl vysokou pružnou postavu, pleť zarudlou jako někdo, kdo strávil příliš času na slunci, svalnaté ruce s vystouplými svaly a žílami, károvanou košili, ošoupané rifle a kožené boty. Na zádech vláčel žlutý klobouk s šedou stuhou, uvázaný provázkem kolem krku. Občanskou známku nosil schovanou za nátělníkem pod košilí.

„Vy jste zvláštní charakter,“ poznamenal chlapík zamyšleně - a hlavně tiše, aby ho neslyšel nikdo jiný. „Sleduji vás od samého začátku, víte? Přijdete ve společnosti dvou stříbrných, kteří se chovají, jako byste jim měl velet. Od pohledu plasťák, ale potřásáte si s kdekým rukou, jako by VIUR neexistovala. Vynesete z bludiště raněnou ženskou. Pak zvednete padesátikilovou lavici jako pírko - a vsadím se, že byste ji byl schopný hodit někomu na hlavu. A nakonec nám všem zahrajete divadlo, jak zkroušeně litujete svého trapného výstupu.“

„Já?“

Když nevíš, co odpovědět, ozval se Záviš v Medardově vyděšené hlavě, prostě drž zobák a tvař se, že se nic neděje.

Nijak nezaražený Medardovým mlčením, neznámý pokračoval: „Jste vážně dobrý, pane. Prý tady neplatí naše zákony. To si potom člověk nemusí dělat starosti, když nosí falešnou známku, co?“

Falešnou známku? To je chytré! Medarda doteď nenapadlo, co všechno si může dovolit ve zdejším prostředí. Tady nemusím být plasťák! Vážně chytré!

Neznámý si jeho překvapený pohled vyložil jako souhlas a pokračoval: „Můžeme si být navzájem užiteční. Jsem nezávislý Hráč. V civilním životě agent na volné noze. Vám asi nemusím vysvětlovat, kdo a co je provokatér, že?“

„Hm,“ odpověděl Medard neutrálně a uvažoval: Provokatér? Provokatér? Neobvinila Xantipa Millerová Záviše z toho, že je jedním z nich?

„Vidím, že si rozumíme,“ pokračoval muž, kterému nevadilo, že sklízí třeskuté ticho. Monolog mu vyhovoval a Medardovi odpovědi si domýšlel sám. „Říkají mi Plavec.“

Když Medard opět neodpověděl, Plavec se usmál: „Chápu. Překáží vám, že používám alias. Nedůvěra a podezřívavost! Mí zákazníci vám dají na mne ty nejlepší reference. Vy víte, jak je kontaktovat, že ano?“

To víš, že ne, pomyslel si Medard. Jací zákazníci?

„Vás ale bude zajímat tato moje navštívenka,“ podotkl Plavec a podal u malou kartičku. Na jedné straně stálo PLAVEC a na druhé jakýsi diagram, který Medardovi připomněl blahé doby, kdy se na střední škole učil základy elektrotechniky.

Hned jsem chytřejší.

Plavec se spokojeně usmál, když zahlédl, že zmatený Medard položil prst do středu schématu.

„Přesně tak,“ řekl pochvalně. „Uhádl jste. Moje hokejová pozice. Ta černá kulatá tečka symbolizuje puk. Zjevnější nápovědu by jeden nevymyslel, ale divil byste se, kolik zákazníků ji nechápe. Řada z nich tápe, přitom by měli začít s hokejem co nejdřív. Proto také rozhazuji sítě. Prozkoumávám neprobádané vody, terra incognita.“

Sítě? pomyslel si Medard. Ten chlap třeba loví kapry, ale já jsem mřenka.

Plavec měl ale jiný názor.

„Stačí,“ řekl, „když se poptáte po okolí, kde si můžete zaplavat, a místní vás už navedou. Každý nás zná, naši dvojjedinou osobu. Nechci se chválit, ale i mé druhá já má jistou reputaci.“

V okolí? V jakém okolí? Medard bezmocně zíral na nákres. Už pochopil, že se jedná o ulice městské čtvrti, ale které? Ten člověk mi přisuzuje nadpřirozené schopnosti.

„Hm?“ zabručel nešťastně.

„Co nabízím? Jednoduché. Odstraňuji překážky. Jakékoliv! Cokoliv se vám postaví do cesty.“

Pracuje snad pro správu silnic a dálnic?

„Hm?“

„Ne, ne a ne,“ odmítl Plavec, který si rozčilený výraz vyložil po svém. „Vždycky v mezích zákona. Někdy třeba na hraně, ale nikdy ne za ní. To je moje motto. Chápeme se, že?“

„Hm!“

„Také jste to zjistil, co? Člověk může v hokeji ošklivě narazit na mantinel. Dotknout se něčích zájmů je, promiňte mi ten výraz, o kejhák. Má druhá osobnost se ovšem vyzná. Dal bych za něj ruku do ohně.“

„To rád slyším,“ odtušil Medard, kterého vlastní jednoslabičné vyjadřování dráždilo. Jaké se dopustil chyby, pochopil vzápětí, když mu Plavec nabídl ruku k potřesení.

„Naše dohoda tedy platí,“ prohlásil srdečně. „Vždycky mne těší, když můžu na palubě přivítat nového zákazníka.“

Ten chlap se chová jako kapitán zaoceánské plavby, chce hrát hokej a vypadá jako zatoulaný kovboj, pomyslel si Medard nešťastně. A září, jako bychom spolu uzavřeli obchod století. Kdo se v něm má vyznat!

Než ale mohl odpovědět, prostorem se rozlehl vzrušený šum, výkřiky nadšení i znechucené poznámky. Týmy přerušily své rozcvičky a ukazovaly si na výsledkovou tabuli, pověšenou nad vstupní branou.

Šest společníků: 7. patro, 15%

Noční jezdci: 6. patro, 80%

První-Spořitelní: 6. patro, 69%

Technika-Zahradní: 6. patro, 52%

„Koukejte, nový rekord!“ vykřikl kdosi.

„Dneska už druhý v řadě!“

„Sedmé patro! Někdo se dostal do sedmého patra a našel obývák!“

„Bastardi! V sedmém patře jsme měli být první my!“

„Naše prémie jsou v háji!“

Footnotes

Vůbec nejste jako karfiól!

Byl to nejúžasnější pocit v Medardově životě. Korporátní týmy zůstaly poražené na hlavu týmem, kterému dělal ředitele. V mžiku zapomněl na hodiny, kdy se trápil nad finanční situací a svým hořkým přesvědčením, že do Vánoc bude Šest společníků na suchu.

Byl by zvedl ruce nad hlavu, mával a křepčil, kdyby ho baron chladnokrevně nevykopl od kormidla a s kamennou tváří nezůstal sedět na lavici.

Plavec jim stále dělal společnost; i on vypadal užaslý dobytím sedmého patra, nicméně se rychle otočil, aby prozkoumal, jak bude Medard reagovat. Když zpozoroval, že vousáč unuděně a nevzrušeně odpočívá, spadla mu čelist.

„To jsou vaši lidé?“ zeptal se dychtivě. „Vy jste věděl, že jste černý kůň dostihu? Jste klidný jako želva.“

Baron se ovšem neobtěžoval ani s prostým hm, což Medardovi přišlo jako vrchol nezdvořilosti, dokud se nedomyslel, že i baron není o nic méně vzrušený než on a na Plavce s jeho záhadnou agendou nemá náladu. Ozývala se v něm hrdá pýcha rodiče.

Možná baron bere posedlost jako příležitost zabezpečit svým dětem místo v bezpečnějším světě.

Bylo ironické považovat tento svět zamořený VIUR za bezpečnější, ale oproti Hře šlo o ráj na zemi, byť méně honosný a líbivý.

„Obecenstvo šílí,“ pokračoval Plavec s dojemnou touhou se zavděčit. „Dokázal jste to!“

Obecenstvo pravda už dávno ochladlo, jen několik týmů se potichu domlouvalo na něčem, co se Medardovi vůbec nezamlouvalo. Přísahám, že nemají za lubem nic dobrého, pomyslel si znepokojeně. Být v budově, kde neplatí světské zákony, mu už nepřišlo jako výhra. K čemu se chystají? Jistě ne poblahopřát vítěznému týmu.

„Zdá se,“ poznamenal Plavec, o nic méně vnímavý než on, „že hodlají zatlouct hřebík, který vyčnívá. Budete potřebovat moji pomoc?“

S radostí, pomyslel si Medard, ale zavrtěl odmítavě hlavou, kdybych si tu pomoc ovšem mohl dovolit. Ledaže bys, kamaráde, pracoval za buráky.

„Jak chcete.“

Plavec pokrčil rameny, ale i slepý by viděl, že se mu ulevilo. „Nedivil bych se, kdyby šlo o mafii,“ poznamenal.

S optimismem, který Medard nesdílel, dodal: „Ale vy už si poradíte, že? Ti chudáci netuší, s kým si zahrávají. Natrhnete jim triko!“

Aby dal najevo důvěru v Medardovy bezmezné schopnosti, kvapně se rozloučil a klátivě zmizel po schodišti dolů, kovbojský klobouk už posazený na vrcholku hlavy a ruce zastrčené v kapsách.

Ten chlap je skutečný profík, pomyslel si Medard závistivě. Ví, kdy má zmizet.

Aliance týmů zatím trpělivě vyčkávala, až se Šest společníků vrátí zpoza dračí brány. Mezi nimi našel i starou známou, majitelku kadeřnického salónu Věru Šouravou, která velice živě diskutovala s veliteli týmů. Naštěstí pro něj se Šouravá objevila až po baronově extempore, a nejspíš ji nenapadlo, že Šest společníků mají už jednoho člena venku, přímo za její úctyhodnou zadnicí.

Ta milá dáma svou řeč doprovázela působivými gesty, zvlášť ráda prováděla táhlý pohyb pomyslným nožem pod svou dvojitou bradou a oči jí plály vzrušením, když pěstí bušila do otevřené dlaně, nejspíš aby předvedla, jak je záhodno se vypořádat se s tou škodnou. Nejspíš nezapomněla, jak ji Světlana ponížila ve vestibulu.

Její kolegové nadšení pro rychlá řešení nesdíleli. Ať už patřili k mafii nebo ne, jejich sdružené týmy mohly mít početní převahu, ale kvalitou se nelišily od složení korporátních týmů; i mafie zřejmě neměla jak poslat do Hry své bijce v černožlutých vosích maskách. Přesto se nakonec shodli, že odloží svou cestu za dračí bránu a počkají, až se novopečení rekordmani vrátí, aby si s nimi pohovořili.

Mezitím k Medardovi přišla žena, která ho předtím ohrožovala pepřovým sprejem.

„My odcházíme,“ oznámila mu, zatímco její kolegové následovali Plavcův příklad a hbitě utíkali z bojiště. „A vy byste měl také. Tady půjde do tuhého. Už jsem viděla, jak tyhle věci končí. Oni,“ ukázala za sebe, „nesnáší, když je někdo předežene. Už se několikrát rafli i s korporáty.“

Zatímco Medard si pro sebe myslel: Běž, běž, copak tě někdo zdržuje?, baron měl nejspíš pro ni slabost, protože se ujal kormidla a široce se na ni usmál.

„Jste vlídná paní se srdcem na pravém místě,“ řekl. „Smím se zeptat, co to bylo za lahvičku, kterou jste na mne mířila?“

„Pepřák, to pozná každý,“ odpověděla bezelstně, aby se pak zarazila, když pochopila, proč se ptá. „Vy jste ten druhý?“

„Ano, já jsem ten divoch. Říkejte mi Gorila.“

Ať vás ani nenapadne, vystartoval Medard a marně zápasil o kontrolu. Stačilo mu, když pozoroval utrpení mladého Juraje, ke kterému se přezdívka Žalud lepila tím více, čím více s ní nesouhlasil. Jestli mi Zlatoústý kdy padne do rukou, utrhnu mu prsty a vydloubnu oči, přemýšlel. A pak ho donutím všechno sežrat!

Jan Zlatoústý byl bulvární novinář, Lauřin idol a autor článku o únosu dětí Evžena Trojáka. Kde vůbec baron k té přezdívce přišel. Copak čte bulvár? Nebo hůř! Laura mu čte bulvár?

Jeho žena se ráda s těmi, které milovala, dělila o poslední zprávy ze světa slavných. Šlo o známku její přízně. Jestliže četla baronovi své oblíbené klepy, pak… Pak jsem jenom rád, že se baron obětuje, přiznal si trpce. Zálibu v životě slavných se svou ženou nesdílel.

„Alespoň jste se uklidnil a neřádíte tu jako Tarzanův starší brácha,“ pronesla žena s pepřovým sprejem a okukovala ho jako v zoologické zahradě. „Měl byste se držet stranou, pane. On plakal, když o vás vyprávěl. Bojí se vás.“

Já nebrečel, namítl Medard slabě, náhle zaražený, že někdo skočil na lep jeho hereckému umění. Já jen předstíral!

Barona ale nerozhodila: „Ráda strkáte nos do cizích záležitostí? Vy ženy si nemůžete pomoct. Jste zcela závislé na životech jiných, živíte se klevetami.“

„Tak pardon,“ ohradila se. „Měla jsem dobré úmysly a chtěla vás varovat jako spřízněná lidská bytost. Na rozdíl od vás, alespoň nekradu cizím lidem těla.“

„Být roztomile zvědavá je součástí ženského šarmu,“ podotkl baron, jehož představy o polovině lidstva byly, jak si Medard s hrůzou uvědomil, víc než starosvětské. Na tom není nic roztomilého, zavrčel v duchu. Ty nemáš, kamaráde, porovnání, protože Sylvie je Sylvie, ocelová lady. Netvrď mi, že pálíš za mojí Laurou proto, že ti přijde jako uvědomělá samička? Abys nesplakal nad výdělkem!

„Krádež je zločin,“ prohlásila žena sveřepě. „Nejsem všetečná jen proto, že vám hodlám promluvit do duše. To je má občanská povinnost.“

„Ano?“ Baron kývl směrem k Věře Šouravé a jejím mafiánům. „Tak proč nepromluvíte do duše tamtěm? Větší obecenstvo, větší úspěch,“ dodal beze stopy posměchu. „Vy zde jste příliš zakřiknutí. Nespravedlnost přecházíte s nespokojeným pokrčením ramen, nanejvýš napíšete rozhořčený komentář na, jak jim říkáte, sociální sítě?“

„My máme zákony, které platí,“ odsekla žena nakvašeně. „Jsme civilizované společnost.“

„Jste zkrocená společnost,“ odsekl baron pohrdavě. „Otroci na neviditelných řetězech. Tady ale ty vaše zákony neplatí,“ dodal potěšeně a promnul si pěsti. „Budete bojovat po mém boku nebo utečete dolů po schodech jako ostatní?“

„Já?“

V tom se dračí brána otevřela a z ní vyšli dva muži. Jeden z nich měl sudovitou postavu, zatímco druhý vypadal přerostlá tyčka do rajčat. Oba zakřičeli úlevou, tváře celé černé od desítek přízračích štípnutí a na rukávech dobře známou značku Krása-Styl.

„Jsme venku,“ hulákal Hromadný. „Zpátky mne hned tak nikdo nedostane. Budu odpočívat alespoň měsíc. Podívejte se, jak vypadám.“

„Stůjte, vy dva,“ zarazil je vedoucí jednoho z mafiánských týmů. „Jste Šest společníků?“

Krtinec se na něho posupně zahleděl, podrážděný, že někdo kazí chvíle jejich sladkého triumfu. „Umíš počítat, bratře? Základní vzdělání ti snad neodepřeli. Nechci po tobě, abys věděl, jaká je vzdálenost ze Země na Měsíc - mimochodem, slabě přes tři sta osmdesát tisíc kilometrů - ale do šesti bys počítat mohl. Kolik vidíš prstů?“

Ukázal mu vítězné véčko z ukazováčku a prostředníčku.

„Dva,“ nevzrušeně odpověděl mafián.

„Ano, kdežto Šest společníků se jmenuje tak, jak se jmenuje, protože nejsou dva jako my, ale třikrát tolik. Prostá aritmetika, chápeš?“

„To skutečně nejsou oni,“ ozvala se Věra Šouravá. „Já jejich skupinu znám. To ale neznamená,“ dodala zlomyslně, „že tady ti nemají nabité paměťové datadisky. Prošacujte je.“

„Chcete nás okrást?“ zeptal se Hromadný. „Poslužte si, bratři. My se rvát nebudeme. Naše frajle bude bez sebe nadšením, že někdo kálí na vznešený jméno Krása- Styl. Bude solidně nakrklá - a nikdo z vás nevypadá, že by mu nenatrhla zadek, hlavně ne vy, kadeřavá paní. Vona je děsná fůrie, fakt, ta naše frajle! Na nás jako milius, ale na cizí jako ras.“

„Drž hubu,“ doporučila mu Věra Šouravá, nemístně citlivá na svou trvalou. Uvědomila si, že tady možná zákony neplatí, ale to ji neochrání před hněvem korporace venku. I kdyby stokrát patřila k mafii, organizovaný zločin se střetům s mocnými korporacemi vyhýbal. „Můžete jít, vy dva,“ rozhodla se velkopansky. „Ať už vás nevidím.“

„S radostí, fešando,“ ušklíbl se Hromadný. „Podle mého názoru jste banda cvoků, že tady čekáte na těch šest. Až se všech šest vrátí, vyřídí vás,“ zdůraznil. Bystře si všiml, že Medard sedí na lavici vzadu, ale nedal na sobě nic znát. „Jsem unavený, musím si jít sednout. Sbohem.“

Ti dva se ležérně sunuli dál a přitom dbali, aby mezi nimi a Medardem stála jejich záda. Když se přiblížili tak, aby mu poskytli krytí, zatvářili se vyděšeně. „Bratře, co tady vyvádíš? Vysedáváš jako nic a za náma číhá banda rabiátů, aby tě vobrala vo tvůj majetek,“ vyhrkl Krtinec. „Jdou po tobě, to sis nevšim?“

„Po něm?“ zeptala se žena s pepřovým sprejem. „Kdo je to?“

„A vy ste kdo?“ optal se jí podezřívavě Krtinec. „My nerozdáváme informace na požádání.“

„To je v pořádku,“ zarazil ho baron a klidně podal ženě Medardovu vizitku. Když si ji žena přečetla, zbledla jako stěna.

„Vy jste blbý jako dodo,“ řekla s přesvědčením. „Ti bastardi větří krev a vy tady v klidu odpočíváte.“

Přesně tak, moje milá, přesně tak, souhlasil s ní Medard. Ten mamlas baron bude moje smrt! V takové situaci rozdávat moje vizitky na potkání! Před deštěm létají vlaštovky při zemi. Chci říct, kdo vystrkuje hlavu, dostane po kebuli.

„Musím odpočívat v klidu. Kdybych skákal nahoru dolů, moc bych si neodpočinul,“ zasmál se baron, kterého na světě nemohlo nic vystrašit, rozhodně ne vyhlídka na další rvačku.

„Proč jste neutekl?“

„Už jsem vám řekl, že čekám na své přátele. Mé povinnosti neskončily.“

„Bratře,“ ozval se Hromadný nabádavě a ukázal na Věru Šouravou, „ta madam, co má hlavu jako karfiól, vypadá, že tě zná. Esli se vohlídne, seš namydlenej. Voč tu vůbec jde?“

„Koukněte na tabuli,“ doporučila mu žena s pepřovým sprejem. I ona nosila trvalou, vylepšenou o to, že si vlasy obarvila do prosté bílé, takže vypadala jako babička s vyhlazenou kůží mladice - poznámka o květákové hlavě se jí dotkla. „Člověk by myslel, že zástupci Krása-Styl budou mít o módě ponětí,“ dodala kysela a ukázala na logo, které nosili na rukávu, jako by logo mělo zaručovat vytříbený vkus obou pánů.

„Vy tu parádu umíte podat, ona ne,“ konejšil ji Hromadný. „Vůbec nejste jako karfiól. Vypadáte jak chlupatá palička vod česneku, dočista k sežrání.“

Než se ale pochválená palička stačila rozčílit, otočil se a zamžoural na výsledkovou tabuli. „Ty brďo, první místo a hned proklatý sedmý patro! Už je mi jasný, proč sou všichni tak našponovaní. Úspěch se prej neodpouští!“

Footnotes

Kdybys tolik nežvanila, nedělala bys tolik chyb

Když vyšli ven z dračí brány, Záviš měl náladu černou jako noc. Skoro nechtěl opouštět útulné závětří svého podvědomí. Bylo by pěkné, kdyby Adonis dokázal získat vládu nad mým tělem a já se mohl jen vést. Ještěr ještě není dobře vychovaný mazlíček, i když se hoch snaží: zatím nikoho nepokousal.

Záviš měl několik důvodů, proč být vzteklý. Ukázalo se, že nabíjení paměťových datadisků nevyžaduje žádnou tajemnou techniku. Byla to prostá, únavná a jednotvárná činnost - za pomoci znakové abecedy, kterou jim předala Leo, jejich bezpohlavní kurýrka, a kterou se naučili nazpaměť, přepisovali informaci obsaženou v paměťových krystalech svých postav na klávesnici připojenou k paměťovému datadisku.

Šlo o tak úmornou a nudnou záležitost, že Světlana začala po půlhodině plakat a chtěla umřít. I ten nejmenší datadisk vyžadoval půl hodiny soustředěného opisování, než se rozsvítila kontrolka plného nabití. To ovšem neznamenalo, že by se paměťový krystal vyčerpal.

„Jestli se bavíme o genetické informaci,“ kvílela Světlana, „tuhle místnost neopustíme. Ó, jsem zatracená na věčnost, patior pro peccatis meis! Trpím za své hříchy!“

„Nepřeháněj,“ napomenul ji Záviš, v té chvíli ještě plný optimismu. „Prodávají se nabité datadisky. Že neobsahují úplný přepis, není naše starost.“

Ale i jemu sklaplo, sotva zjistil, že ve chvíli, kdy ukončili čtení, paměťový krystal se rozpadl na částice světla.

„Vždy na jedno použití,“ komentovala Gabriela vševědoucně. „Data z krystalů lze přenést, nikdy zkopírovat.“

„Samozřejmě,“ potvrdila Lýdie. „Jinak by stačilo podojit krávu jednou. Viděla jsem moc milou selku, jak…“

„Úžasné,“ zavrčel Záviš a ukázal na nehmotný předmět, který se vznášel nad jeho dlaní. „Tohle je lék na psychovirus. Jestliže ho nepřeneseme celý, jsem vyřízený. Nevadí mi, když vyplýtváme paměťové krystaly monster, ty si kdykoliv nalovíme, ale jestliže uděláme jednu jedinou botu tady, pak se můžete rovnou přejmenovat na Pět společníků, finita acta est.“

„Mám tě utěšit?“ zeptala se Lýdie nejistě, vždy ochotná se ho pokusit obejmout.

„Nemáš jak,“ usekl. „Nejsem tak intelektuálně zaostalý, abych uvěřil falešné naději. Co na mne tak hledíte? Nevzdal jsem se! Jsem stříbrný občan, synonymum vytrvalosti a houževnatosti. Jsou-li sázky proti mé maličkosti, o to víc jsem motivovaný.“

„Kecáš,“ poznamenala Gabriela. „Co tak se spolehnout na mne?“

Záviš si všiml, že promluvila s nádechem pýchy, což u ní většinou znamenalo, že objevila řešení tam, kde ostatní selhali. Každý si pěstujeme svůj pocit výjimečnosti a nadřazenosti, pomyslel si. A u tebe, má milá, jsem ochotný mu i věřit.

„Tak povídej,“ vyzval ji s unaveným úsměvem. „Zdá se, že Lýdie měla pravdu a já se mohu spolehnout na milovanou rodinu. Co navrhuješ?“

„Koho navrhuji!“ opravila ho Gabriela. „Profesorka Jelizaveta Truchlivá mi nabídla soukromé hodiny. Má velice zvláštní choutky a zabývá se teorií datového přenosu. Jsem si jistá, že nám poradí, i když ne zadarmo - bude chtít zaplatit a bojím se, že nemluvím o penězích.“

„Zvláštní choutky?“ zeptala se Lýdie nezávazně.

Černovláska se velmi výmluvně otřásla.

„Zvláštní choutky,“ potvrdila. „Žádný strach, trochu bití vydržím.“

Záviš pochopil, že nejde jen o trochu bití, ale také pochopil, že Gabriela se odhodlala mu pomoct a bylo by zbytečné ji odrazovat. Ne že bych ji odrazovat chtěl. Bolest utužuje charakter, vzpomněl si na jednou z ponaučení ředitelky sirotčince. Navíc, zoufalý se stébla chytá.

„Je správné, že se obětuješ pro velectěného pana Ještěra,“ ozvala se Světlana, aby se vzápětí plácla přes ústa. „Nevšímejte si Kopretiny. Ona je plná křesťanské chutí se nechat umučit pro vyšší dobro. Já se v každém případě těším na pikantní podrobnosti.“

„Anežka měla pravdu,“ zamračila se na ni Gabriela. „Ty jsi fakt pipka.“

„Si quam vitio tepiditatis meae vel incuria contraxerunt, vel contrahunt labem, omitte,“ odfrkla Světlana nepříliš pokorně.

Promiňte, co způsobila má nedbalost, přeložil si Záviš volně pro sebe a povzdechl si. Ne že by nevítal soupeření obou dívek, ale šance Gabriely překonat Světlanu v duchaplné konverzaci nebyly velké. Ty jsi fakt pipka nemohlo stačit.

Pak se věnovali nudnému přepisu. Záviš v té jednotvárné činnosti našel zvláštní uspokojení. Zapamatoval si stránku znaků, aby ji vzápětí naťukal na klávesnici. Další způsob, jak se vyhnout nevyhnutelné demenci. Malá a zaostalá přirozeně selhala, když ji člověk potřebuje, pomyslel si škodolibě.

Sotva vstoupili do místnosti v sedmém patře, do velice přepychově zařízeného pokoje - proto mu také Hromadný s Krtincem přezdívali obývák - virtuální pomocníčci oněměli. Někdo si dal záležet, aby Hráči při opisování nezískali umělou nápovědu.

Nebylo v přirozenosti malé víly se tak snadno vzdát. Vytáhla odkudsi majestátní knihu kouzel a čar, zvedla svou kouzelnou hůlku a spolu se Stínošlápkem, který zase máchal mečem jako o život, se pokoušeli rozbít zdejší program.

Když se zdálo, že uspěli a malá víla se chystala světu oznámit, jak je úžasná, objevila se dračí hlava, spolkla oba avatary a následně je vyplivla uvnitř dvou zlatem zdobených klecí.

„Mlčte a rozjímejte nad záhadami stvoření,“ doporučila drak, než opět zmizel ve stěně.

Malá víla by ho doprovodila smrští nadávek, ale bezpečnostní program ji uzamkl ústa, tak jí nezbylo než s nadutými tvářemi se vrhnout proti mřížím a lomcovat s nimi jako neprávem odsouzený vězeň.

Stínošlápek se s osudem smířil s pravou japonskou odevzdaností a trpělivě leštil svůj meč. Co tím jeho programátoři chtěli světu sdělit se Záviš neodvažoval domýšlet, ale všiml si, že Lýdie zrůžověla.

Pokoření malé víly bylo jediným světlým bodem celého procesu. Měli obývák pronajatý na dvě hodiny, během kterých nabili deset malých datadisků, které si přinesli sebou.

A konec, pomyslel si Záviš s úlevou, když domlátil po další kontrolní součet a symboly na obrazovce se neztratily. To znamenalo, že se nikde nepřeklepl a nemusí stránku opisovat znovu. V umění nesoustředění vynikala zejména Světlana, která přepisovala nejčastěji a proklínala přitom i nebe a peklo v deseti světových jazycích.

„Kdybys tolik nežvanila, nedělala bys tolik chyb,“ napomenula ji Gabriela. „Jsi z nás nejhorší.“

„Můj intelekt se vzpírá jednotvárnosti,“ odsekla Světlana. „Jen vůl pilně oře širé lány.“

„Šlo to lépe, než jsem čekal,“ uťal je Záviš, který je nechtěl deprimovat svými černými myšlenkami. Ještě, že si nikdo z nich neuvědomuje, jak je lék na psychovirus naléhavý. Nemá si smysl dělat starosti s tím, co bude zítra.

„Čas zachránit bezmocné,“ pronesl proto nahlas a zamířil ke dveřím.

Když za sebou nechali tým Technika-Zahradní v šestém patře, každý chápal, že ambiciózní sny manželů Drbohlavových jsou pouhými sny.

I kverulant Klapák projevil dojemnou vděčnost, když jim našli otevřenou místnost a byl by jim i poděkoval (být to v jeho nátuře), když jim Lýdie chladně sdělila, že součástí služeb Šesti společníků je i bezpečný návrat k dračí bráně.

I pro ně samotné se ukázalo být sedmé patro na hranici možností. Krkolomné cesty beze světla, měnící se bludiště, hejna přízraků - pouze Ještěr se svou přirozenou imunitou mohl pokračovat dál.

„Kam ses vydal, Tvoje Neúnavnosti?“ zeptala se ho Světlana, která otráveně odpočívala na zdejší pohovce a volala na malou vílu uzavřenou v kleci jako na kanárka, čímž pomocníčka přiváděla k šílenství.

„Jsou tři hodiny odpoledne,“ řekl Záviš a podíval se na hodinky. „Máme patnáct minut, abychom vyzvedli ty čtyři. Tak zněla naše dohoda. Navíc nechci platit Snížkovi nájemné za další načatou hodinu. „

„Myslíte, že se jim podařilo nabít nějaké datadisky?“ zeptal se Juraj zvědavě.

„Pochybuji o tom,“ odpověděla Lýdie. „Vypadali zralí na postel, když jsme za nimi nimi zavřeli dveře. Ta jejich bronzová velitelka plakala a volala jména svých dětí. Lištičku ohromně pobavila.“

„Miluji dojemné scény,“ poznamenala Světlana. „Škoda, že my jsme pomáhali drahé vikomtese. Ženská tvrdá jako křemen, z té nic srdcervoucího nevypáčíte. Ale po Medardovi jela jako nadržená veverka.“

„Tuhle Libuši si musíme hýčkat,“ napomenul ji Záviš. „Žádné nemístné poznámky, prosím.“

„Pročpak? Další ztracená duše, kterou může Vaše Rafinovanost zneužít?“

Lýdie, i když na ni nikdo neukázal, se ohradila: „Já nejsem ztracená duše a nikdo mne nezneužívá.

Dřív než mohla Světlana zasmečovat a prohodit něco o potrefených husách, Juraj ji klepl po hlavě a vystrčil ji ze dveří. „Jdi, nádhero, a nepřekážej. Šetři ostrovtipem, nebo budu žalovat mamince.“

Šlo nejspíš o soukromý vtip mezi dvojčaty, protože Světlana vyplázla jazyk a poslušně vyrazila do temné chodby. Za ní se vydali i ostatní.

V šestém patře narazili na přestavěné bludiště, kde Světlanina rtěnka, která vyznačovala cestu pro milosrdné samaritány, zachraňující Libuši Ťavodovou se zlomenou a zlomeným srdcem, končila ve slepé chodbě.

„Už se nedivím, že tady někteří zůstali navždy,“ procítěně poznamenala Lýdie a otřásla se. Jako ostatní, i ona byla posetá modřinami od přízraků a každý pohyb ji bolel. „Kdybych tady úpěla sama, zpanikařila bych.“

„Ještě že máme Jeho Plazstvo,“ přidala se Světlana. „J’aime ce lézard! Já to zvíře prostě miluju!“

Ještěra nezmátly lidské vymyšlenosti a pasti. Ani Záviš, usazený v podvědomí, netušil, jak jeho animální alter ego dokáže najít cestu, ale bezpečně je dovedlo až ke výklenku, za kterým se skrýval tým Technika-Zahradní; zde se zastavilo a hladově zaškrábalo na dveře.

„Vy jste nás neopustili!“

Zaoralová, opět ve slzavé náladě, se vrhla vpřed a objala Juraje; mladík útok nečekal a málem spadl do zlověstné černé kaluže, plné přízraků.

„Opatrně, paní,“ napomenul ji.

„Odpusťte mi, chlapče, vypadáte jako můj syn,“ řekla ostýchavě. „On je samozřejmě mladší, ale já na něj celou dobu myslela.“

„Vy jste nenabíjeli datadisky?“

Juraj, který si všiml, že Záviš nechává své zvířecí já na povrchu se ujal jeho role. I on chápal, že rozrušená Zaoralová bude snadná kořist pro vyzvídání.

„Něco málo,“ řekla. „Hlavně zásluhou pana Klapáka. Já se nemohla soustředit.“

„Nic si z toho nedělejte,“ utěšoval ji Juraj a zlomyslně ukázal na Světlanu. „Má sestra na tom byla stejně, chudinka rozrušená.“

„Ano, dokonale jsem selhala,“ zaskřípala zlatovláska zuby. „Celou dobu jsem plakala a doufala, že nejvyšší se ustrne a spálí mého bratra na prach, chci říct, modlila jsem se, aby ho ušetřil, neboť jeho hříchy jsou nesčetné. Ô dieu, pourquoi nous punis-tu avec la foudre?“

„Slyšíte, jak blábolí hrůzou,“ ušklíbl se Juraj a zeptal se, co je zajímalo. „Vy už jste byli předtím v pátém patře, že ano? Jaký je rozdíl mezi pátým a šestým?“

„Já-já netuším,“ zakoktala Zaoralová a dva plasťáci z jejího týmu přikyvovali.

Pouze malý Klapák se důležitě nafoukl: „Heleďte, mladíku, neměli bychom nic prozrazovat, protože jsme podepsali smlouvu vo mlčenlivosti. Dybych vám něco chtěl říct, tak bych řekl, že celej ten proces byl tak nějak snadnější a rychlejší, ale já vám nic prozradit nemůžu. Minule sem ťukal jako datel a nestačil sem nabít jedinej disk. Tady sem zvládl jeden a půl, a to ještě ve stresu, že mi tady velitelka fňuká na rameni.“

Pak se otočil a mávl na celou skupinu. „Poďte, krucinál. Voddechnem si, až uvidíme tu zatracenou dračí tlamu. Dřív ani ránu.“

Footnotes

Vyhledejte lékařskou pomoc

„To jsou oni! Hlídejte je!“

Klapákovy naděje, že za dračí branou je čeká oddech, vzaly za své. Nečekal je oddech, ale dvanáct sveřepých postav, které se ostošest snažily tvářit hrozivě. V jejich čele stála povědomá majitelka kadeřnického salónu JAK MODEL, TAK MODELKA.

Vážně doufají, že na mne udělají dojem? pomyslel si zaraženě Záviš. I když se vždy snažil létat pod radarem, poslední měsíc přestal platit výpalné za výmazy v korporátních databázích, takže jeho plné resumé zůstávalo každému k dispozici. Copak Šouravé mafie nepořídila ani základní členství?

„Jsem neskutečně rozzuřená!“ ozvalo se mu nad hlavou.

Zbavená zlaté klece a také náhubku, malá víla divoce létala sem tam a chrlila nadávky na adresu dračí hlavy, která po ní koulela očima.

„Blbečku! Imbecile! Vycpávko! Musela jsem dvě hodiny mlčet. Za to někdo zaplatí! Chci krev! Chci potoky krve!“

„Opět se potkáváme, pane Velehradský,“ přerušila jí Šouravá. „Vy si nejspíš neuvědomujete, jaký poprask jste způsobil.“

Záviš se rozhlédl po vylidněné místnosti. V dalekém rohu zahlédl tři povědomé postavy Medarda, Krtince a Hromadného, dále jednu neznámou ženu s odbarvenou hlavou.

„Jaký poprask?“ zeptal se klidně. „Přišla jste nám gratulovat? To je od vás moc milé, ale příště prosím vynechte své přátele. Jejich kukuče kazí chuť slavit.“

„Vtipálek jako vždy,“ odsekla Šouravá. „Nebudu s vámi zbytečně ztrácet čas. Někdo vám zapomněl sdělit, že soukromé společnosti nemají v sedmém patře co dělat. První místo může patřit jen korporacím nebo nám.“

„Nám? Myslíte holičům a kadeřnicím - nebo třeba mafii? Těžko hádat pod čí značkou vystupujete.“

„O mafii jsem přece nemluvila,“ řekla Šouravá s křivým úsměvem. „Budu stručná. Dejte nám všechny své nabité datadisky a můžete jít.“

„Nebo?“

„Nebo?“ zopakovala posměšně. „Dejme tomu, že bychom zde zastupovali organizaci, kterou jste zmínil…“

„Mafii?“

„Nic a nikoho jsem nejmenovala,“ zarazila ho. „Jsou prostě lidé, které si vy nesmíte dovolit vyprovokovat. Chápete?“

„Co když ne?“

„Pak počítejte s následky. Co kdybych vám prozradila, že sem pravomoc policie nesahá? Neděsí vás to?“

„Přiznám se, že ne. Vás ano?“

„Nedělejte hlupáka. Tady nemáte zákonnou ochranu, nedovoláte se práva, pane Velehradský. Třeba si troufáte, ale co ty děti za vámi? Slečna Trojáková například. I když vy utečete, ona zůstane. Mohla by utrpět vážně poranění a její hezké tvářičce by modřiny neslušely…“

Světlana obrátila oči v sloup. Přízraky se na ní podepsaly a tvář ji hrála všemi barvami. Na její mléčné pleti vystupovaly černomodré značky obzvlášť výrazně.

Sotva pochopila, že nezvolila vhodný příklad, Věra Šouravé upřela svou pozornost vedle, na lhostejnou Lištičku.

„Nebo tady slečna Krajcarová!“ řekla zlověstně. „Vaše snoubenka vám neodpustí, pokud byste ji nechal na pospas mým kumpánům, pane Velehradský. Mne neoklame, je to štítivá zrzavá čubička - žádná slast trpět pravým stříbrným nechutenstvím, co slečinko? Zvracíte, když se vás snoubenec dotýká? Skoro je mi vás líto.“

Zahráváš si s ohněm, pomyslel si Záviš, když si všiml, že dotčená Lištička zaujala svůj přikrčený bojový postoj. Juraj, i když u sebe neměl svůj dřevěný meč, ji napodobil. Gabriela a Světlana se stáhly do pozadí, viditelně odhodlané bojovat.

„Takže po zlém?“ zeptala Šouravá trochu nejistě. Nejspíš nečekala odpor.

„Po zlém mi dokonale vyhovuje.“

Aniž by se dál obtěžoval vyjednávat, Záviš se vrhl vpřed. Rychle podrazil nohy prvního mafiána, srazil ho na zem a loktem mu udeřil do hrudníku. Ozval se křupavý zvuk lámaných kostí.

„Fractura costae,“ poznamenala Světlana hbitě, byť trochu šokovaně. „Zlomenina žeber. Zůstaňte klidný a nehýbejte se. Konzultujte se svým lékařem.“

Než stačila domluvit, vpřed vyskočili dva muži, kterým Záviš vzápětí vykloubil paži, aniž by se zastavil.

Je mi líto, napadlo Záviše, když pokračoval vpřed. Konečně se dozvíte, s kým máte čest.

Neunikl mu šok ve Světlanině hlase. Až do teď si ta děcka mohla namlouvat, že jsem něčím jiným, takový málo oblíbený cynický strýček.

Nikdy si nelichotil, že by k němu sourozenci Trojákovi chovali vřelé city - nejenže je vytrhl z jejich pohodlného života, ale obrátil i jejich role. Protěžoval svědomitějšího bratra na úkor nadanější sestry, což mu zlatovláska neuměla odpustit.

„Luxatio humeri,“ komentovala Světlana, když se vzpamatovala. „Nepokoušejte se rameno sami nahodit. Vyhledejte lékařskou pomoc. Zafixujte paži v šátku nebo v ortéze.“

Další dobrovolník, který nestačil včas ustoupit, dostal ránu do hlavy a sesul se na zem.

„Commotio cerebri čili otřes mozku,“ ozvala se Gabriela soutěživě.

„Přesně tak,“ souhlasila Světlana. „Nerada se opakuji, ale až se probere, bude také potřebovat lékařskou pomoc.“

V té chvíli už byl Záviš u Věry Šouravé, přátelským gestem ji vyvrátil prsty z kloubů a donutil ji zaujmout velmi nedůstojný postoj s hlavou u země.

„To bolí!“ vykřikla. „Pusť mne, ty zvíře!“

„Jestli chcete pokračovat,“ řekl Záviš k ohromeným mafiánům, „zlomím této upovídáné dámě zápěstí a pak vás všechny přidám na seznam raněných. Zatím jsem vynechal vykloubenou sanici…“

„Luxatio mandibulae,“ dodala sněživě Světlana.

„Zlomené ruce a nohy.“

„Fracturae brachii et cruris.“

„Proraženou lebku, vnitřní zranění a vnitřní krvácení.“

„Fractura cranii, laesiones internae et haemorrhagia interna,“ pospíšila si Gabriela, která nechtěla zůstat pozadu.

Záviš vlekl naříkající ženu zpátky, aby měl svou skupinu bezpečně v zádech. I jeho samotného překvapila rychlost, s jakou byl schopný se pohybovat. Jestliže ztrácím na rozumových schopnostech, získávám na zvířecích instinktech? Může za to psychovirus nebo Ještěr?

Předpokládal, že psychovirus ničí jeho mozkové buňky, nikdy ho nenapadlo, že to, co má za postupující demenci, může být příznakem jiných změn. Ale jakých?

„Nezapomněl jsem na něco?“ zeptal se nepřítomně.

„Trauma major čili rozsáhlé zranění,“ navrhla Světlana roztomile. „Pod to se schová cokoliv.“

„Vy jste se zbláznil! Jak si dovolujete mrzačit mé lidi?“

Konečně promluvil rozložitý neoholený muž s hranatou čelistí a jizvou na tváři. Jeho jizva naznačovala, že jde o bývalého bijce v kleci, jednoho z těch, kterým se chtěl Juraj podobat. Pyšnil se všemi příznaky svého druhu: rozbitým nosem, rozdrcenými ušima a třesem končetin. Než promluvil, hodil si do úst několik tabletek proti bolesti.

I když vypadal hrozivě, skutečnost, že mafie neměla nikoho lepšího, aby vedl její týmy, napovídala, že stejně jako korporace, i organizovaný zločin nemá z koho vybírat, když jde o Hru.

„Dám ti na výběr, kamaráde,“ řekl Záviš líně a přitlačil na prsty své zajatkyně, až ta začala naříkat. „Tiše,“ napomenul ji. „Dospělí hovoří.“

„Na výběr?“ zeptal se zmateně kolohnát. „Jaký výběr?“

„Buď se vyplatíte,“ řekl Záviš, „nebo vás jednoho po druhém zmrzačím. Nechci moc! Sto tisíc za každého.“

„Cože?“

„Zmrzačím vás, jednoho po druhém,“ zopakoval Záviš přátelsky, jako by je hodlal pozvat na zahradní slavnost. „Zlomím vám nohy a ruce. Velice pochybuji, že bude někdo tak obětavý, aby vás odsud vynášel. I za vás mne mrzí, že vás tady nikdo nemá rád.“

Rozpřáhl se a ukázal na vyprázdněnou místnost: „Ve vaší prosluněné přítomnosti se všichni, jak rádi říkají plasťáci, zdejchli.“

„Děláte si srandu? Víte, kdo já jsem? S kým jednáte?“

Záviš si vzdychl. Bijci v klecích měli často dojem, že se stávají neporazitelnými, protože je z klecí vynášejí zkrvavené a napůl mrtvé. Pohrdali občanským duelovým systémem, protože ten dával možnost vyzvanému si vybrat intelektuální disciplínu, zatímco oni byli ochotní se nechat kdykoliv zmalovat na modro.

„Kdopak tedy jsi, kamaráde? Někdo důležitý?“ zeptal se Záviš. Všiml si, že po jeho levé straně se k němu sune odvážlivec, ruku v kapse. Ne všechny odradilo potížistovo představení.

Copak tam máš? Nůž nebo boxer?

Aby mu dal příležitost, Záviš se otočil doprava a nabídl se jako na stříbrném podnose. Kdyby měl mafián podezřívavou povahu, nikdy by do nastražené pasti nespadl, ale on si toužil vysloužit ostruhy a vyrazil na zteč jako splašený janek.

Z kapsy vytáhl vystřelovací nůž, rozevřel čepel s hlasitým cvaknutím a chystal se ji zarazit do Záviše. „S náma si nebudeš zahrávat,“ stačil vykřiknout.

Následně se svalil na zem, chrčel a držel se za krk.

Jestliže Záviš se držel zpátky, aby nikoho vážně nezranil, Lištička jeho mírumilovné založení nesdílela. Nebo možná nerozuměla, jak hluboce znepokojivá je násilná smrt v civilizované společnosti. Nepostřehnutelným rychlým úderem rozdrtila muži hrdlo, zcela nepokrytě s úmyslem zabít.

Aniž by se příliš starala o svíjející se tělo, zvedla vystřelovací nůž z podlahy a zaujatě si ho prohlížela. „Potřebuje nabrousit,“ poznamenala nespokojeně a přejela po paži Věry Šouravé, aby vyzkoušela ostří.

„Vy jste mne pořezala!“

„Malá odplata za štítivou zrzavou čubičku,“ opáčila Lištička. „Ještě jedno mne urazíš a stáhnu tě z kůže.“

„Vy!“

Pouze Věra Šouravá odporovala. Zbytek mafiánů včetně svého velitelského kolohnáta zaraženě pozorovali umírající tělo.

„Vy jste ho zavraždila,“ ozval se kdosi.

Do popředí se drala Světlana, svou zdravotní brašnu v pravé ruce. „Ustupte, prosím, tady končí legrace.“

Než ale mohla ošetřit raněného, Lištička ji zastavila: „Omlouvám se, slečno Světlano,“ řekla, „ale velectěný pan Ještěr neskončil. Máte několik minut, než se ten chlap udusí. Počkejte, prosím, za mnou.“

Kterou z nich obdivovat víc? uvažoval Záviš.

Za svou kariéru spolupracoval s mnoha profesionály, ale Lištička je všechny trumfla. Pak tu byla Lýdie, která nechala své druhé já působit, aniž by se mu pletla do cesty. A nakonec Světlana, která úzkostlivě pozorovala umírajícího, aniž by protestovala, i když se dusila rozhořčením.

„Pospěšte si,“ řekla zlatovláska slabě. „Pospěšte si, nebo bude pozdě.“

„Slyšels, kamaráde?“ řekl Záviš kolohnátovi. „Buď se vás dvanáct vrátí domů, nebo tady zůstanete navždy. Milión dvě stě tisíc na stůl naše nedorozumění srovná. Nebo přijdete o všechny Hráče.“

„Nemáme takový rozpočet,“ zavrčel kolohnát. „Nemůžete vraždit lidi na potkání!“

„Vraždit?“ zeptal se Záviš uraženě. „I kdybychom nebyli v rozkošně nezákonné oblasti, v dokonalém snu liberálů a anarchistů, kde se stát neplete do osobního rozvoje jedinců, i tak by policie usoudila, že šlo o přiměřenou obranu. Čas utíká, kamaráde.“

„On nechtěl nikoho zabít. Ona ano!“

„Samozřejmě. Chtěl mne osobně pozdravit kudlou. Neznám podrobně zvyky mafie, ale jsem alergický na ocel v těle. Budeš platit nebo ne? Máš posledních pár vteřin.“

„Nic tím nezískáte.“

„To je otázka názoru. Zbožňuju peníze!“

„Nemám takový rozpočet,“ zopakoval kolohnát.

„Kdo u vás drží kasu? Tahle?“ Záviš zatlačil na Věru Šouravou, která zanaříkala.

„Zaplatíme,“ zasupěla. „Máte mé slovo.“

Udatná kadeřnice měla výhled za záda svých kolegů. Únikovou cestu mafiánům zahradil baron, který držel nad hlavou lavici a maniakálně se usmíval. Krtinec a Hromadný ho opatrně následovali, zatímco žena s odbarvenou hlavou celý spektákl pozorovala s telefonem v ruce a dělala si fotky.

„To jsem chtěl slyšet.“

Záviš povolil sevření a pokynul Lištičce, aby uvolnila cestu.

Ještě než zahájila neodkladnou tracheotomii, Světlana mu věnovala znechucený pohled. „Bylo to nutné? Já nejsem pitomá. Ty jsi věděl, že jde po tobě s nožem, ale raději si ho nechal té psychopatce.“

To naivní děcko si mne plete se supermanem, pomyslel si Záviš otráveně. Kdyby nenechal Lištičku se projevit, věci se mohly vyvinout jinak, podstatně hůř. Nejsem všemocný, zatímco ty jsi do sebe zahleděná pipka bez zkušeností.

„Nejenže nutné, přímo nezbytné,“ ušklíbl se. „Jak jinak bych vydělal ty prachy? Zrovna ty mne stojíš majlant.“

Footnotes

Vy dvě zvířata!

Vzdělání často považují za překážku toho, čemu říkají zdravý rozum. Nechápou, že jde o rozpor, který by jim měl překážet. — Míjena Adlofová

Když se vraceli domů cum scutis non in scutis, Lýdie trpce přemítala, že její příspěvek k dnešnímu vítězství tvořila Lištička. Musela by být slepá, kdyby si nevšimla, jak Záviš na ni spoléhá čím dál víc.

Vy dva jste se hledali, až jste se našli, uvažovala. K čemu jsem pak já?

Všechny její pokusy být užitečná skončily neúspěchem. Původně chtěla přesvědčit otce, aby do Šesti společníků investoval, ale dnešní úspěch zažehnal blížící se finanční krizi.

Tak či onak, její otec se s ní odmítal setkat, i když ho Koutný přesvědčoval o opaku. Mít za zetě nebezpečného potížistu mu vadilo, zatímco o výhodách ze Hry nebyl přesvědčený. Mnohem více ho těšila její bezvýznamná válka s Darinou.

Nejhorší je, že nemůžu trucovat, povzdechla si.

Záviš bujaře oslavoval vítězství, ale podle řeči jeho těla poznala, jak je hluboce sklíčený.

Je psychovirus takový problém?

Podle neutěšené předpovědi malé víly zbýval čas sotva do Vánoc. Ať se ale snažila, jak se snažila, nepozorovala na Závišovi žádné příznaky duševního úpadku, na který si on tolik stěžoval. Musím se ho pokusit utěšit. Ovšem jak?

Bylo pět hodin odpoledne a oni stáli sami v kuchyni. Gabriela se odešla sprchovat, což znamenalo, že mají alespoň dvacet minut pro sebe. Záviš ponuře upíjel z hrnku, který mu věnovala Laura Mechová, a šklebil se na obrázek Evžena Trojáka.

„Moje tři sklenice jsou v tahu,“ prohlásil pochmurně. „Nikdo neví, kam se poděly.“

Když měl mizernou náladu, Záviš rád vzpomínal na sladké časy, kdy žil sám a jeho nádobí mělo řád. Lýdie v tom cítila ne-zrovna-jemnou výčitku. Ale i když se jí jeho slova dotýkala, doufala, že jde o známku toho, že tají ledy a on nepovažuje za nutné se schovávat za svou obvyklou neproniknutelnou fasádu.

„Zlobíš se?“ řekla a se zatnutými zuby k němu přistoupila, aby ho objala.

„Chvíle pro romantiku?“ zeptal se a odložil hrnek na kuchyňskou linku. Chytil ji kolem pasu a přitáhl k sobě.

Dostavil se první náznak nevolnosti a v levé ruce jí zacukalo. Lištička se nabízela, kdykoliv připravená ji nahradit. Už si můžeš odpočinout, napomenula ji Lýdie. Nepotřebuji tě!

Přitom sama nevěděla, jak má pokračovat. O intimní sblížení se s nikým nepokoušela, naopak se roky držela od mužů dál. Po vysazení modrých pilulek se příznaky zmírnily, ale Pavlovův reflex, který si stačila vypěstovat, zůstal.

Nebylo by nakonec snazší nechat Lištičku, aby mi předvedla jak dál? Jestli já nejsem k ničemu! I zabijácká komorná ví o lásce víc než já.

Vlastní bezradnost ji pobavila a podělila se o ni se Závišem.

„Pro muže je panenská bezradnost svůdná,“ poznamenal svým klidným odtažitým tónem. „Dává jim iluzi první noci.“

„To není iluze,“ opáčila a začervenala se. Hloupé bláznění, napomenula se. Potlačila chuť se vrhnout na kabelku a nadopovat se modrou pilulkou. „Co teď?“ zeptala se nejistě.

„Zvýšíme sázky,“ řekl a jeden po druhé rozepínal knoflíky na její blůze. Pak rozepnul podprsenku, klidně a beze spěchu, jako by ženy vysvlékal dnes a denně. Vybídl ji, aby ona totéž udělala s jeho košilí.

„Gabriela,“ sykla rozrušeně. Ne kvůli nahotě, ale kvůli kresbě jizev na jeho hrudníku.

„Máme čas,“ řekl a ukázal na nástěnné hodiny. „Ještě deset minut. Právě se osprchovala a teď se bude natírat kouzelným krémem, o který se dělíte. Pak bude zírat do zrcadla a zkoumat, jestli se jí zlepšila pleť.“

„Přála bych si, aby ses věnoval mé maličkosti,“ zavrčela, trochu uražená, že stačí vnímat i svět kolem sebe. Ona se soustředila pouze na něj.

„Stále ve střehu,“ odpověděl klidně a položil jí dlaň na prsa. „Dobré?“

„Možná.“

Kromě nevolnosti musela bojovat i s Lištičkou, která se drala na povrch. Těžko soudit, zda Lištička chtěla Záviše nebo prostě nabízela výpomoc. Levou rukou mu oplatila dotek, aby prozkoumala jizvy, plná vzrušení, které pocházelo od té druhá.

„Musela vás milovat,“ zašeptala Lištička jejími ústy. „Takové krásné vzpomínky. I já bych si přála jednu zanechat.“

Oba byli tak zvyklí na svou dvojjedinost, že se Lýdie ani nesnažila omlouvat.

Záviš se zachechtal a natáhl pro kuchyňský nůž. „Prosím. Je nabroušený.“

„Vzrušilo by tě to?“ zeptala se.

„Ne. A tebe?“

„Oba víme, kdo se ozývá. Ona má jiné choutky.“

„Bylo mi patnáct, když mi ředitelka vyřezala první značku,“ vysvětlil. „Jediné, na co jsem se soustředil, bylo, abych moc nekřičel. Přesto…“

Přesto co?

„Přesto,“ ušklíbl, „doufám, že mi Lištička pomůže probudit staré vzpomínky. Nebylo by úžasné se vrátit o dvacet let v čase?“

„No dovolte!“ ozvalo se. „Vy dvě zvířata!“

V oblacích páry a zabalená do osušky, šokovaná Gabriela vyšla z koupelny a přistihla je polonahé, nůž mezi nimi.

„Jsi o tři minuty rychlejší, než bys měla být,“ podotkl Záviš. „Copak? Došel ti krém?“

„Ano, bohužel. Proč jste zase v sobě? A co ten nůž?“

Zatímco Lýdie se cítila jako přistižena při zločinu, Lištička provedla úklonu.

„Omlouvám se, slečno Gabrielo, jestli jsem vás rozrušila. Můj pán si přál probudit jisté vzpomínky.“

„Pěkné vzpomínky na časy, kdy ho rozřezávali zaživa?“ odfrkla si Gabriela. „On není masochista, Lištičko. Tolik bys měla rozumět.“

„To skoro zní jako obrana mé maličkosti,“ poznamenal Záviš pobaveně.

„Pryč s jizvami a minulostí,“ odsekla Gabriela. „Když ne kvůli mně, tak kvůli své snoubence.“

„Nejde se jich tak snadno zbavit,“ vysvětlil Záviš. „Kdyby ano, byly by zbytečné.“

Zbytečné? Lýdie ve slovech našla náznak nápovědy.

Tolik rozuměla Závišově pragmatické povaze, aby za znetvořením hledala víc. Musel mít dobrý důvod. Žádné vznešené řeči. Vysmál by se jak Nietzchemu, tak Schopenhaurovi. Co ho ale přesvědčilo, že netrpěl zbytečně?

„Kdežto teď mají ty ohavné památky smysl?“ zeptala se Gabriela hádavě. „Jsou odporné.“

Záviš se rozhodl neodpovědět.

„Dobrá tedy,“ řekl místo toho. „Nebudeme dráždit nevinné oči princezny. Je mi líto, ale Gabriela má pravdu - mít další jizvu nám potěšení nepřinese.“

Mluv za sebe!

I když Lýdie věděla, že záplavu endorfinů, které vyvolala představa řezání do Závišova těla, patří jen a jen Lištičce, přesto si ostýchavě část rozkoše přisvojila.

Mít sadistické fantazie je tak plasťácké, napomenula se přísně. Můj problém je, že já nemám žádné a musím si půjčovat cizí. Adonis se neplete. Omezuje nás mentalita kastrátů.

Všimla si, že ji Záviš sleduje, šedé oči upřené na nahé tělo pod rozepnutou blůzou. Vzrušení nejenže nemizelo, ale přeměnilo se na jemné šimravé potěšení.

„Tak,“ ozvalo se jim nad hlavami. Z virtuálních oblak se vynořila malá víla, navlečená do bílého doktorského pláště, v náprsní kapse chromovaný stetoskop a za sebou Stínošlápka, kterého navlékla do slušivé uniformy zdravotní sestry. I pod černou maskou se malý nindža krvavě červenal.

„Piš si,“ promluvila malá víla přísně. „U pacientky pozorujeme průlom. Latentní sklony k exhibicionismu! Bezpečná náhražka libida. Píšeš si?“ šťouchla do Stínošlápka. „Musíme poctivě zaznamenat naši první prohru.“

„Prohru? Kdes k tomu slovu přišla, malá a dětinská?“ zeptal se Záviš. „Našla sis ho ve slovníku? Ty přece neumíš prohrávat.“

„Komu čest, tomu čest,“ prohlásila malá víla a mávnutím vytvořila idealizovaný portrét zlatovlasé krásky. „Slečna Světlana je má bohyně. Všem nám dala nápovědu. Stydím se, že mi trvalo tak dlouho, než jsem pochopila.“

„Jakou nápovědu?“ zeptala se Lýdie zvědavě. „A cos pochopila?“

„Náš malý šmíráček je nápověda,“ prohlásila malá víla a ukázala na Stínošlápka, který se hanbou propadl do země, a to doslova. Z díry v zemi odmítal vylézt. „Pozorovatel a pozorovaná! Entomolog a housenka! Konvexní a konkávní!“

„Netušila jsem, že umíš být matematicky frivolní,“ začervenala se Lýdie, když jí došlo poslední přirovnání.

„Já zase nečekala, že mne pochopíš,“ opáčila malá víla. „Počkejte, počkejte, ještě jsem neskončila…“

Záviš s Lýdií si ve vzájemné shodě sundali chytré čelenky z hlavy.

„A je fuč!“ oddechli si unisono.

„Co se přihodilo?“ zeptala se Gabriela.

„Podle malé následnice Sigmunda Freuda jsem nestydatá exhibicionistka,“ vysvětlila Lýdie. „Stínošlápka jsem si vytvořila, protože podvědomě toužím, aby mne šmíroval.“

Gabriela si začala připravovat čaj z bylinné směsi.

„Aha,“ poznamenala suše.

„Víc nic?“

„A co je na tom špatného? Být obdivovaná zpovzdálí jako královna? Uctívána pohledy těch, kteří touží, ale nesmějí se dotýkat?“

„Ale já chci, aby se mne Záviš dotýkal, krucinál!“

„Lištička tě ráda zastoupí,“ odvětila Gabriela a zalila si čaj. „V čem je problém? Nakonec vy dvě stejně splynete. Dříve nebo později.“

Splyneme? Ani náhodou!

Byť Lýdie Lištičku svým způsobem obdivovala, netoužila do svého repertoáru přidat její okouzlující osobnost. Nemůžu ale popřít, že Lištička mé tělo přizpůsobuje. Nemůžeme sice sdílet myšlenky, ale sdílíme nálady, hormony vyplavené v žilách. Učí mne jako krysu, abych hledala potěšení ve vraždě.

Vzpomínka na dusící se Karolínu Drbohlavovou ji pronásledovala. Napřed jako hořká noční můra, která postupně taje na jazyku a slábne, jak čas obrušuje nepříjemné hrany - pak se dostavila zvídavost, malá takřka lesbická představa, jak přijímá poslední dech umírající, to vše doprovázené naprosto nesmyslným přesvědčením, že sotva by zabila Karolínu, získala by schopnost dotýkat se mužů.

„Ona a já nikdy nesplyneme,“ pronesla s přesvědčením a otřásla se, protože se blížil čas, kdy se měla přihlásit do Hry. „Nikdy se nenaučím starat se o pavouky!“

Footnotes

Dbejte na svá játra

Starat se o mrkavce Lýdii naplňovalo. Hlavně děsem. Připadala si jako nevinný amatér, kterého hodili do klece s tygrem, aby kočce upletl chocholku na ocase.

První várku mladých pavouků Lištička vypiplala, ale u druhé odmítala pracovat sama. Já nechci chovat ty potvory! sténala Lýdie, když si nasazovala rukavice a rozdělovala maličké pavoučky do jejich komůrek.

Bylo zapotřebí si pospíšit, protože mrkavci měli nepříjemný zvyk se požírat navzájem. I tak skončili v cele po pěti až deseti kusech. Lištička ráda sledovala jejich bratrovražedný boj, vždycky připravená přilít olej do ohně. Pro vítěze měla přichystaná samostatná terária a spoustu lahůdek. A pro své případné zákazníky obchod s matoucím názvem: LESNÍ DOBROTY

Když se létajícím ostrově Chrámu sladké paní Lady objevil stánek s takovým jménem, zdejší návštěvníci se právem domnívali, že najdou cukrárnu. Pokud by šlo o Lýdii, ráda by nabízela čaj, kávu nebo sladkosti místo pavoučích specialit.

Jaký smysl, uvažovala, má obchod se jménem, které mate zákazníky?

„Ne, paní,“ řekla pak nahlas k postarší dámě, která vyšla omámeně z chrámu a nyní potřebovala něco sladkého na uklidnění. „Šlehačku ani dorty nevedeme. Pokud byste potřebovala mrkavčí jed nebo mláďata na chov, máme obrovský výběr.“

„Mrkavčí jed? Co je to? Nový desert?“

Desert? Jistě! Kdybychom si zařídily cukrárnu, mohly jsme vydělat balík.

„Tady máte sklenici vody,“ povzdechla si Lýdie a ukázala na křeslo v rohu. „Posaďte se, paní. Já vám zatím povím o skvělých účincích mrkavčího jedu.“

Ne nadarmo vyrostla v civilizované společnosti. Reklamy na zázračné preparáty s oslnivou cenovkou byly všudypřítomným zpestřením každé ulice a výlohy. I kdyby tisíckrát nechtěla, neuměla opustit roli člověka, který se stará hlavně o výsledky. Řízením osudu se stala majitelkou obchodu a jako taková se chystala vystupovat, pochyby nebo ne.

„Mrkavčí jed sbíráme u pavouků různého stáří,“ řekla tónem přednášejícího. Její obecenstvo vypadalo spíš nepřítomně. „Jed těch nejmladších můžete považovat za kuriozitu. Velice obtížně se získává a význam má pro studium mrkavčí biologie.“

Když se napila podané vody, dáma se vzpamatovala a rozhlédla se kolem. Jeden z důvodů, proč se jí Lýdie věnovala, byly drahé zdobené šaty a vzácné jehlice ve vlasech. Její věk zůstával záhadou. Ve Hře lidé stárli malebně, jaksi se stávali staršími, aniž by skutečně stárli. Tahle žena mohla mít čtyřicet nebo šedesát let, ale její věk naznačovala spíše důstojnost gest než vrásky v obličeji.

„To je živé?“ zeptala se a ukázala na samičku mrkavce, velkou jako pekáč na maso. Nestvůrná pavoučice hřadovala na větvi vyvedené nad prodejním pultem a spokojeně trávila rudý kámen. Díky Lištiččině péči a stravě už několikrát zmutovala a rozuměla jednoduchých příkazům.

„Jed dospívajícího mrkavce,“ pokračovala Lýdie raději, „má v malých dávkách tonizující účinky. Ve větších naopak pomáhá ke uvolnění svalů.“

„Vy jste lékárna?“ zeptala se dáma slabě.

„Svým způsobem,“ povzdechla si Lýdie. Sama netušila, co za obchod vede. Jsme chovatelská stanice? Laboratoř? Továrna na jedy?

„Kde jsem skončila?“ zeptala se raději.

„Promiňte, přerušila jsem vás. Pokračujte, slečno.“

Dámu sice její výklad nezajímal, ale nejspíš byla vděčná, že smí chvíli posedět.

„Jed dospělého zmutovaného jedince může být smrtelný v jakékoliv dávce,“ pokračovala Lýdie. „Vyznačuje se velmi pozoruhodným účinkem na biochemii. Nazýváme jej inteligentním jedem. Jestliže se dostane do krve v příliš malém množství, chová se podobně jako virus a za příznivých podmínek se replikuje v buněčném prostředí. Někdy je schopný hostitelské tělo natolik rozrušit, že svalová tkáň se rozloží na tekutiny. Mrkavci dospívají až po první nebo druhé mutaci a účinky jejich jedu zásadně ovlivňují paměťové krystaly, které sežerou.“

Dámu výklad nezajímal, zato napůl fascinovaně a napůl štítivě ukázala na mrkavčí samičku: „Nekousne mne, že ne?“

„Je velmi chytrá,“ ujistila ji Lýdie.

„Ale nekousne mne?“

„Nemusíte se bát, paní. Tahle samička prodělala náročný vrh a potřebuje odpočinek. Mrkavci na svou kořist padají z výšky. Je to líné děvče, honit vás nebude. Navíc, dokud nezmutují, málokdy útočí na člověka.“

„Poslyšte, slečno,“ zeptala se dáma podezřívavě. „Proč se váš obchod vůbec jmenuje LESNÍ DOBROTY? Prodáváte jahody? Maliny? Nebo snad zvěřinu?“

„Nabízíme mrkavčí jed a mladé mrkavce pro chovatele,“ zopakovala s líbezným úsměvem Lýdie a v duchu Lištičku proklela. Zabijácká komorná rozhodně neměla smysl pro marketing. „Později rozšíříme naši nabídku, žádný strach. Stavte se za týden, určitě budete spokojená.“

„Stavím se, až budu chtít odpravit svého muže,“ ušklíbla se dáma ponuře. „Jiné použití pro váš jed nevidím.“

Pak s úsměvem vstala a z koženého váčku v klokaní kapse na břiše vylovila stříbrnou minci. „Omlouvám se, že ze mne nebudete mít tržbu, slečno. Ať se vám daří ve vašem podnikání.“

Tolar za sklenku vody? Jak ji krucinál donutit, aby se vrátila?

Když už se jednou stala majitelkou obchodu, Lýdie by nepřenesla přes srdce, aby ztratila štědrého zákazníka. Připadala si možná ve své roli nepatřičně, ale bylo by urážkou všem lekcím z obchodní psychologie, které absolvovala, kdyby neuměla zaseknout tučného kapra.

Jestliže nemám co bych nabídla, co takhle vytvořit osobní pouto?

Posunula stříbrný tolar zpět po pultu.

„Paní, prosím, osud nás svedl dohromady, proč se bavit o penězích? Věřte nebo ne, ale vaše společnost mne těší. Můj krámek alespoň nepůsobí tak pustě. Jestliže nespěcháte, proč si nepopovídat? Malý moment! Nemáte hlad? Mám chléb s máslem a mlékem.“

Když se dáma zachichotala do rukávu, Lýdie si uvědomila svůj omyl. Když si zvykla na jejich chuť, staly se pro ni zdejší čerstvé potraviny požitkem - neuvědomila si ovšem, že bohatou měšťku vesnickými lahůdkami neohromí.

„Máslo jsem nejedla roky, je příliš těžké na můj žaludek,“ zasmála se dáma. „Pokud tedy smím poprosit, trochu suchého chleba s vodou? Čerstvý v žádném případě.“

Lýdie málem protočila panenky.

Jsi na vězeňské stravě? A jak je máslo těžké na tvůj žaludek, když sis poručila šlehačkový dort?

Našla patku ze včerejška, nařezala ji na tenké krajíce a nalila vodu do džbánu. Aby talíř nepůsobil jako pozdrav z hladomorny, nakrájela po stranách zeleninu a vytvořila úhledný obrazec. To byl vrchol jejího kulinářského umění.

„Jste velmi obratná, slečno,“ pochválila ji dáma a odložila si prošívaný kabátek ve zjevném úmyslu se zdržet. Trochu zdráhavě vzala plátek okurky a vložila ho na jazyk. Pak talíř odsunula stranou, aby velmi výmluvně seznámila Lýdii se svými zdravotními problémy.

Stačilo několik minut, aby Lýdie pochopila, proč zdejší chrám nemá jak její návštěvnici pomoct.

Ukázkový případ hypochondra, pomyslela si. Spousta peněz a volného času vedou k chorobnému zaujetí sama sebou.

Svou nevlídnou diagnózu si ovšem nechala pro sebe a vyslechla všechny stížnosti s víc než zdvořilým zájmem. Lýdie nebyla potížista, ale dobře věděla, že lidé nejraději hovoří o sobě.

„Nechutenství mne trápí každý den,“ vzdychla si dáma. „Bolí mne paže, kolena, a přísahám při sladké paní Ladě, že moje játra už dosluhují. Všimněte si, má milá, jaká mám zažloutlá bělma.“

„Vskutku! Naštěstí mám něco, co by vám mohlo ulevit.“

Bílá jako padlý sníh, spolu s nadzemskou dokonalostí postav ve Hře, bělma působila jako malovaná, ale Lýdie se tvářila vážně. Rychle a zručně naředila jed mladého mrkavce do homeopatické dávky, přidala trochu glukózy pro chuť a na lahvičku napsala: Tři kapky na lačný žaludek, vždy před jídlem.

„Tady máte,“ řekla pak. „Pokud byste potřebovala, můžete dávku zvýšit na pět, ale více už ani kapku.“

„Co jsem dlužná?“

Dáma se nedůvěřivě zahleděla na čirou tekutinu.

„Nic, vůbec nic. Vzorek zdarma,“ řekla Lýdie lehce. „Má teta měla podobné potíže a výtažek z mladého mrkavce jí pomohl. Mrkavčí jed je ovšem vzácný, taková lahvička běžně stojí pět stříbrných.“

Neškodné placebo za drahé peníze, pomyslela si spokojeně. V levé ruce jí zacukalo, ale nepoznala, zda její šarlatánský přístup Lištičku podráždil nebo pobavil. Pokud si chceš stěžovat, napiš si stížnost. Své zákazníky si musíš hýčkat.

„Je to bezpečné? Neříkala jste, že mrkavčí jed se v těle rozmnožuje?“ zeptala se dáma nerozhodně.

Lýdie se usmála: „Vy jste opravdu dávala pozor? Ano, máte pravdu, ale já použila jed mladého nezmutovaného mrkavce v homeopatické dávce.“

„V homeopatické dávce?“

Lýdie jako většina lidí s chemickým vzděláním považovala homeopatii za laciný podvod, za absurdní nesmysl určený pro okradení prostomyslných plasťáků.

Na druhou stranu, ušklíbla se, zájemce o pavoučí jed spočítám na prstech jedné ruky, kdežto intelektuálně chabé najdu kdekoliv po tuctech. Proč jim neprodávat naději na zázrak?

„Chápu,“ řekla dáma, zaujatá přednáškou o přínosech homeopatie víc než předchozí úvodem do kouzel mrkavčího jedu.

„Chápete?“

Lýdii samotné nic z toho, co vykládala, nedávalo ani hlavu, ani patu. Její verze byla velice zkratkovitým výtažkem z toho mála, co o homeopatii přečetla a snažila se zapomenout.

„Samozřejmě, že chápete,“ dodala rychle, aby napravila faux pas. „Na první pohled homeopatie odrazuje netradičním přístupem, ale po lékařské stránce dává dokonalý smysl. Stačí se jen hlouběji zamyslet.“

Nebo raději vypnout mozek, pomyslela si odevzdaně, poněkud provinilá, že šíří bludné nauky do nevinného světa Hry.

V levé ruce jí neustále cukalo, jak zoufalá Lištička dávala najevo nesouhlas. Lýdii zjistila, že dráždit zabijáckou komornou ji těší. Alespoň jedna malá pomsta za všechna příkoří, co jsi mi způsobila. Proměním náš obchod ve svatostánek pseudovědy. Fides tua te salvam fecit.

„Víra tvá tě uzdraví,“ přeložila si tiše, zatímco pomáhala dámě do prošívaného kabátku. „To bude naše heslo.“

„Ano, ve jménu sladké paní Lady,“ odvětila dáma, když se loučila a její slova si vyložila jako projev zbožnosti. „Jsem druhá manželka staršího pána obchodního domu U pohodlné cesty. Ještě se uvidíme, má milá.“

V ruce držela krásně vybarvený vějíř, kterým poklepala Lýdii důvěrně po tváři. „Škoda, že musím jít,“ vzdychla si. „Tak báječně jsme si popovídali.“

„Vskutku,“ souhlasila pokorně Lýdie. Jejím přínosem do vzájemného rozhovoru bylo naslouchaní. „Opatrujte se, paní. Dbejte na svá játra.“

Vyprovodila svou návštěvnici do podloubí, kde si obě dávaly pozor, aby nevystoupily ze stínu a nevyšly na debilující bílé světlo obří sochy bohyně Lady. Dáma zamířila na stanoviště létajících kočárů a na jeden z nich velkopansky zabušila.

Štíhlý šofér, oblečený do černé uniformy a nablýskaných kožených bot, úslužně vyskočil a otevřel jí dveře. Dáma mu nevěnovala pozornost, ale sotva se usadila do rudých polstrovaných sedaček, odhrnula záclonky a Lýdii nadšeně zamávala.

Lýdie vřele mávala nazpátek.

To šlo pozoruhodně snadno, pomyslela si. Zdejší společnost byla přísně hierarchická a byť její zákaznice neměla nárok na oslovení ctěná paní, přesto Lýdii takové důvěrné chování překvapilo. Dávala v každém případě pozor, aby její postoj vyjadřoval pokornou vděčnost.

Teprve když létající kočár zmizel z platformy, vzdychla si a otočila se.

„Všechno v pořádku, slečno?“ zeptal se jí chrámový strážce, který vždy náhodou hlídkoval u jejího obchůdku. Součástí dohody mezi Lištičkou a veleknězem byla ochrana před případným útokem ze strany sekty Devíti draků.

„V nejlepším,“ usmála se. „Zdá se, že jsem našla prvního zákazníka.“

„Opravdu?“

Strážce zjevně sdílel její pochyby o prodejnosti mrkavčího jedu.

„Opravdu,“ potvrdila rozverně a zadívala se mu do očí. „Máš zažloutlá bělma. Co kdybych ti nabídla výborný přípravek na játra? Máme zaváděcí ceny.“

Footnotes

Budu chtít odškodnění

Protože neměla nic lepšího na práci, Lýdie se chvíli bavila se strážcem, vděčná, že den plyne klidně a bez hrůz, jaké zažívala v lese Roztomilých kulíšků.

Dozvěděla se, že Jolana obdržela zvláštní léčbu od velekněze a nyní leží kdesi v hlubinách chrámu, kde čeká na nové vnitřnosti.

Nové vnitřnosti pěstované v regeneračních nádržích, samozřejmě, pomyslela si odevzdaně. Ale proč se divit? Ocitla jsem se ve světě zázraků.

Strážný s ní lehce flirtoval, což byla pro ni nová, ale ne nepříjemná zkušenost. Když napjal mohutné bicepsy a vyzval ji, aby si sáhla, poslechla, celá užaslá, že dotek nedoprovází žádné nepříjemné pocity. Ani Lištička kupodivu neprotestovala.

Co se stát poněkud nevázanou? napadlo ji. Lákalo ji dohnat roky odříkání a nenalhávala si, že by Záviš žárlil. Co ji drželo zpátky, byly pečlivě pěstované předsudky její společenské vrstvy. Hnát se za potěšením těla je mrhání časem! Povinnost je přednější. Jsem jako krysa v bludišti, která si může vybrat mezi dávkou drogy a šlapáním v kole. Plasťák si vybere drogu, já budu šlapat.

Přesto se přistihla, že s pohledným strážcem promarnila půlhodinu bezúčelným žvaněním - a byla by pokračovala dál, kdyby jejího společníka neodlákal rozruch u jednoho z vedlejších krámků. Lítostivě věnovala poslední pohled jeho rozložitým zádům a vrátila se mezi pavouky.

CINK! CINK!

Když se ozval zvonek nade dveřmi, Lýdie si poblahopřála k dalšímu zákazníkovi. Obchody se rozjíždí.

Úsměv jí ale ztuhl na tváři, sotva rozpoznala povědomé zelené šaty, malou rozložitou postavu a pokrčenou hučku, zpoza které se vysouval špičatý nos, smyslné skřetí rty a dva nepravděpodobné copy na jinak lysé hlavě.

„Raťafáku!“ zasyčela. „Co tady děláš?“

„Dostali mě, holka,“ zasupěl zálesák a ztěžka se sunul k lavici pro zákazníky; za sebou táhl rudou stopu. V jedné sukovité ruce svíral svou kouzelnou sekeru a druhou si držel širokou ránu, ze které prosakovala krev.

„Seš moje jediná kamarádka široko daleko,“ zasípal a svalil na lavici. „Sem si povídal, že dyž tak ráda zachraňuješ můj život, že ti nebude překážet, když ně na pár vokamžiků skováš.“

„Zašpinils mi podlahu! A moji polstrovanou lavici!“

To už Lýdie nebyla u kormidla. Rozběsněná Lištička, u které by Lýdie nikdy nečekala tolik lidského hnutí mysli, sáhla po své jehle a blížila se ke své návštěvě odhodlaná dokončit, co někdo načal.

„Kdo byl ten amatér, který tě nedodělal?“ zeptala se záštiplně.

„Bdící bratrstvo,“ opáčil Raťafák, který si její zájem mylně vyložil. „Bylo jich pět. Dva sem rozsekal, třetího pocuchal, ale jejich šéf mi zapích svý párátko přímo do boku. Tak sem se zdejchnul.“

„Bdící bratrstvo? Budu chtít odškodnění,“ řekla Lištička. „Můj nábytek, moje podlaha. Moji rozrušení pavouci!“

Někteří odrostlejší mrkavci skutečně reagovali a zvědavě se tiskli na stěny terária.

„Sem je varoval,“ pokračoval Raťafák, příliš otupělý zraněním, aby vnímal Lištiččinu vražednou náladu, „že sem člověk velectěnýho pana Ještěra, ať si daj majzla. Dyž ně bodl, jejich kápo mi laskavě sdělil, že na ňákýho Ještěra zvysoka dlabe.“

Lištička, která se chystala odstranit zdroj znečištění milovaného krámku, zaváhala: „Odkdy ty jsi člověk velectěného pána?“ zeptala se žárlivě. „Co si vzpomínám, jsi bezvýznamný zálesák, který nepatří k žádné gildě.“

„To sou loňský sněhy,“ odtušil Raťafák hrdě. „Ještěr umí vocenit vopravdový vodborníky. Dyž sme se loučili, vzal mě stranou a důvěrně mi povídá: Heleď, ty se vyznáš ve městě. Já pám, že vyznám. Von mi vokázal svý vzácný hadříky - ty, co měněj barvu - že takdle nemůže mezi slušný lidi, že potřebujou vopravit. Já pám, to je fakt!“

„Rychleji a stručněji!“

Raťafák neměl rád, když někdo rušil jeho bájení.

„A von že sem jedinej, na koho se může spolehnout,“ zamračil se. „Ať prý mu najdu dílnu schopnou mu zašít jeho kouzelný šaty. Tak sem se v týhle díře zdržel a jak sem dopad,“ lamentoval a ublíženě dodal. „Neměla bys mě zafačovat nebo něco? Jolana by se vo mě postarala.“

„Já nejsem Jolana,“ usekla Lištička. „Ještě jsem se nerozhodla, zda tebou nenakrmit pavouky.“

Zatímco všichni vítali bezpečí města, Záviš zůstal v nebezpečném lese pod záminkou, že jeho Ještěr by mohl způsobit problémy. Lýdie ho ale podezřívala, že mu primitivní život plný adrenalinového vzrušení vyhovuje. Stejné příznaky pozorovala i u barona z Mechového kopce. I on spěchal, aby se vrátil do divokého pohraničí.

Zatímco já se těšila na chvíle klidu a pohody, pomyslela si trpce. Utíkat před monstry nebo s nimi bojovat ji nenaplňovalo. Ovšem, dobrodružství opět zaklepalo na mé dveře!

„Počítám,“ řekla Lištička jedovatě, která s ní názorově souzněla, „že ti, co tě tak odbyli, si nedají pokoj, dokud nebudeš bradou vzhůru. Máš je v patách, co? Loví tě jako škodnou.“

Poslední věc, po které obě toužily, bylo upoutat pozornost sekty, která se zabývala sběrem informací.

„Lištičko, kamarádko!“ zaprosil pobledlý Raťafák. „Já tady vopravdu a dokonale umřu.“

„Taky jsi mohl chcípnout jinde,“ zabručela. „Když tebou ale nakrmím pavouky, zoškliví jako ty.“

Budu muset zakročit já! Jinak Raťafáka nechá osudu!

Než stačila Lýdie přebrat kormidlo, Lištička se otočila na podpatku a odešla do hloubi obchodu pro obvaz.

Může být, že i ona se dokáže slitovat? Nebo jen nechce překazit Závišovy plány?

Pokud se týkalo samotného ošetřování, Lýdie nebyla Světlana, aby se hnala do první pomoci. Zůstala pěkně na pozadí a sledovala všechno jako v kině, od přikládání obvazu až po dávku sedativ, které Lištička aplikovala svou psychoaktivní jehlou do Raťafákovy vystouplé žíly.

„Zavolám bratra Benedikta,“ rozhodla se pak. „Potřebuješ krev a klid na lůžku. Nečekals, že tě nechám spát ve své posteli, že ne?“

Raťafák si ji ospale změřil: „Necejtím se, abych vobsloužil zrzounku. Někdy jindy, holka, jo?“

„Ty jsi neuvěřitelný!“

„Jo, to mi ženský povídaj často,“ souhlasil Raťafák a natáhl se na lavici. „Nevadí, dyž si hodím šlofíka? Sem celej utahanej.“

Protože mladý a nesmělý bratr Benedikt byl jedním z mála, kdo znal její tajemství, stal se prostředníkem mezi ní a chrámem. Světlana díky svému nenadálému vysvěcení na plnohodnotnou chrámovou sestru měla jiné povinnosti.

Alespoň tolik tvrdil velekněz, ale i hloupý by pochopil, že Světlana není v jeho očích důvěryhodný špión - alespoň co se týkalo Lištiččiných záležitostí.

Zatímco Raťafák bezstarostně klimbal a něžně objímal svou sekeru takovým způsobem, že Lýdie měla strach, že si ve spánku usekne špičatý frňák, ona vyšla před krámek, zamkla dveře, vydala se po krvavých kapkách, které za sebou raněný zálesák nechával, a pečlivě je stírala kusem látky.

Strážný, který měl hlídat její krámek, stále ještě řešil potyčku o dvacet metrů dál.

Budu trvat na posílení naší bezpečnosti, pomyslela si nespokojeně. Jaký smysl má uzavřít dohodu s chrámem, když mi do podniku zabloudí chlap od krve a nikdo si ho nevšimne?

Zarazila se nad svou stížností. Nebyla si jistá, zda to byla její nebo Lištiččina myšlenka. Nastává synchronizace? Nebo jsme my dvě našly společné téma, na kterém se shodneme?

Podle Gabrieliny teorie splynutí duší probíhalo hlavně v extrémních podmínkách, ale Lýdie nic takového nepozorovala. Když šlo do tuhého, Lištička si zvykla spoléhat se sama na sebe, nikdy na Lýdii.

Podle Adonise obě duše měly existovat ve společném prostoru, hledat styčné plochy a postupně se otvírat jedna druhé. Jenomže my dvě dobře víme, že jsme každá jiná a navzájem si nevěříme.Vsadím se, že Lištička mne bere jako jízdenku do bezpečnějšího světa.

Lýdii napadlo, že padá do opakující se pasti. Snažím se zavděčit lidem kolem sebe, vyhovět nárokům, které oni ani nevyslovili. Napřed můj otec a jeho Koucký, pak Záviš, nyní Lištička.

„Co tady děláš, holka?“

Ponořená do svých sebestředných myšlenek, zpozorovala příliš pozdě, že se před ní objevila vysoká kožená bota, zašňěrovaná až pod koleno. Do ní byly zastrčené černé volné kalhoty s ozdobným páskem a stříbrnými cvočky, nad nimi pokračovala černá košile s lesklými knoflíky, žlutý šátek kolem krku a fešácký širák. U pasu nosil neznámý kord se zdobenou hruškou. Podle povědomých vzorů poznala, že jde o psychoaktivní předmět.

„Dobré odpoledne, pěkný pane,“ usmála se a vstala. „Jak vidíte, utírám krev před svým krámkem.“

„Proč?“ zeptal se muž chladně. Za ním stáli dva dva chlapi, ozbrojení dlouhými tesáky. Jeden měl ruku ovázanou obvazem, ze kterého prosakovala krev. Docela jistě šlo o členy Bdícího bratrstva, které mělo nevyřízené účty s Raťafákem.

Lištička se okamžitě ujala kormidla.

„Proč? Jsem velice čistotná, pěkný pane,“ odpověděla koketně. „Mám ráda pořádek. Můj krámek je možná malý, ale bez flíčku. Nemáte zájem o homeopatickou medicínu, pěkný pane? Nabízím zaváděcí ceny.“

Jeden z nohsledů se zachechtal: „Homomedicínu prodávají hezcí hošánci, krásko. I když nevypadáš zle, u takových si ani neškrtneš.“

„Ticho, lotře,“ okřikl ho jeho velitel a rozzlobeně se zeptal: „Vypadám jako někdo, kdo kupuje svinstvo pro buzeranty?“

„Máte krásný obličej, pane,“ odpověděla Lištička a upřímně ho hltala očima. „Byla by škoda, kdybyste nabízel svá zadní vrátka.“

Krásný obličej?

Lýdie zkoumavě pozorovala šviháka před sebou. Když si odmyslela ulízané vlasy, ve kterých se leskla želatina, a když nechala stranou jejich havraní čerň, o které by ve svém světě pochybovala, že je přirozená, uvědomila si, že ty rysy odněkud zná. Zejména šedé oči, úzký nos a tenké rty nad výraznou bradou.

Podobá se na Záviše, ovšem bez jizev a přitažlivějšího, uvědomila si. Hra jeho tvář ho vylepšila. Možná by Závišovi prospělo, kdyby si barvil vlasy. V téhle věci musela s Lištičkou souhlasit. Neuškodilo by také, kdyby změnil šatník.

„Homeopatie, pěkný pane, je novinka,“ pokračovala Lištička líbezně a slovo od slova zopakovala předchozí Lýdiinu přednášku.

Nevím, jestli mám obdivovat tvou paměť nebo to, že ty moje nesmysly dokážeš zopakovat s vážnou tváří, pomyslela si Lýdie zahanbeně.

„Zatracené blbosti,“ řekl švihák hrubě a chytil ji za rameno. „Utřela jsi důležitou stopu. Hledáme chlápka, který tu krvácel.“

„Pěkný pane, stojíme u chrámu sladké paní Lady. Lidé tu chodí a krvácí nebo zvrací, někdy i hůř. Jsem zodpovědná za prostor před svým krámkem. Také bych byla raději, kdybych nemusela uklízet cizí nadělení.“

„Hm!“

Švihák v černém sáhl do kapsy a vytáhl odsud stříbrný tolar, se kterým si významně pohrával.

„Doufám, že budeš stejně upovídaná, až se tě na něco zeptám,“ řekl. „Ale běda ti, jestli zkusíš lhát.“

Footnotes

Jsem možná ryšavá, ale ne hloupá

„Miluji, když mi muži platí,“ odpověděla Lištička a olízla si rty. „Ráda se nechám vyslýchat, když vy povedete výslech, pěkný pane.“

Nepřehrávej tolik! napomenula ji Lýdie, které to představení přišlo vulgární. Něco jiného bylo osahávat bicepsy statného strážce a něco jiného se bezostyšně nabízet jako povětrná ženská. Upřímně si přiznejme, že jenom jedna z nás má styl, zatímco té druhé schází.

Lištička ovšem její napomínaní neslyšela a důvěrně se ke švihákovi v černém přiblížila, smrtící jehlu schovanou v dlani. Druhou ruku položila na minci a nechala ji odpočívat na mužových prstech.

„Ptejte se, pěkný pane,“ řekla sladce. „Nechcete mne prohledat, zda neschovávám něco, co hledáte? Mám tady malý krámek, kde bychom měli soukromí.“

Když podle hesla, že pod svícnem bývá největší tma, ukázala na dveře, za kterými pokojně spal Raťafák, švihák se zamračil.

„Proto tu nejsme,“ odsekl. „Nezdržuj nás!“

„Šéfe, nebuďte na ni tak přísný,“ ozval se jeden z jeho kumpánů. „Zrzavé prý bývají vášnivé. Až vyřídíme toho potkana, můžeme si u ní v komůrce zašpásovat.“

Můžeme? Jako všichni na jedné hromadě? Lýdii neuniklo množné číslo. To máš z toho, že se tak nabízíš.

„Platíš také stříbrem?“ optala se Lištička, kterou nebylo tak snadné šokovat. „Jinak si nechej zajít chuť. Jsem možná ryšavá, ale ne hloupá.“

Tolik k naší reputaci, zaúpěla Lýdie. Budou si myslet, že jsi ty-víš-co! Že si tě můžou koupit.

„Mám zájem jen o to, co víš, ne o to, co máš pod sukní,“ řekl švihák. „Patříme k Bdícímu bratrstvu. Už jsi o nás slyšela?“

„Měla bych?“

„Kupujeme a prodáváme informace, jakékoliv informace, které se nám hodí. Ale zařizujeme i jiné služby,“ dodal významně. „Takové, které ti budou šité na míru.“

A to jaké? vyděsila se Lýdie. Nabízí snad, že mi bude dělat pasáka?

„Poslouchám,“ řekla Lištička klidně. Nyní byla řada na ní, aby se zamračila, protože švihák stáhl svou dlaň a s ní i nabídnutou minci.

„Nikdy jsem tě tady neviděl,“ promluvil a hbitě schoval peníz do kapsy. „Počítám, že máš nový krámek a žádné zákazníky. Co kdybych pro tebe zajistil odbyt?“

„Jestli chcete nahradit těžké stříbro lehkými sliby, jste na špatné adrese, pěkný pane. Už jsem řekla, že jsem ryšavá, ale ne hloupá.“

„Nesmysl. My vždycky držíme své slovo. Stačí, když mi povíš, co víš, a já se postarám, aby se o tvé homomedicíně dozvěděl každý teplý bratr široko daleko.“

„Je to homeopatie a já stojím o bohaté starší dámy,“ poznamenala Lištička suše.

„Cokoliv si poručíš,“ usmál se švihák, spokojený, že ušetřil tolar. „Máme tedy dohodu?“

„Možná. Záleží, co chcete vědět.“

„Hledáme zálesáka, který vypadá jako hnusný trpaslík. Má rudý ošklivý nos, škaredou hubu a nosí kouzelnou sekeru. Je zraněný a asi takto vysoký.“

Švihák naznačil výšku půldruhého metru od země, což by Raťafáka určitě urazilo.

„Takovou zrůdičku bych těžko přehlédla,“ zasmála se Lištička. „Trochu většího, ale opravdu škaredého chlapíka jsem zahlédla, jak kulhá k chrámovým dveřím. Když o tom tak přemýšlím, ta krev, co utírám, mohla být jeho. Váš kamarád, pěkný pane?“

„Ošidil nás a zaplatí za to. My neodpouštíme snadno. To si zapamatuj!“

„Zatím jste dostal, co jste chtěl, zatímco já nedostala nic než slib,“ ušklíbla se Lištička. „Jaképak potom odpouštění, pěkný pane! Mohla jsem vám ukázat vnitřek své komůrky, ale když jste držgrešle, klidně zůstaňte venku. Ještě něčím posloužím?“

„Říkáš, že šel do chrámu?“ zamračil se švihák.

„Kam jinam by měl jít, když krvácí? Za mnou snad? Musel by mi platit zlatem, abych mu ukázala své dívčí poklady.“

„K čertu! Budeme tedy muset počkat, až vyjde ven.“

Jeden z nohsledů ho zatahal za rukáv a nenápadně ukázal na chrámového strážce, který dořešil potyčku a vracel se zpět.

„Neblázni, šéfe,“ zašeptal. „Tady ho nemůžeme vyřídit.“

Než švihák stačil odpovědět, mohutný strážce, který měl víc svalů než rozumu, došel k závěru, že mu někdo leze do zelí a spěšně se vydal za nimi.

„Vy tři,“ vykřikl a zvedl svou palici, aby dal najevo, kdo je tady autorita. „Co tu děláte? Nikdo z vás nevypadá, že by potřeboval požehnání naší sladké paní Lady.“

„Copak jsi slepý? Já jsem podle tebe zdravý jako rybička?“

Obvázaný muž mu ukázal ránu, kterou způsobila Raťafákova sekera.

„Přesně tak,“ přidal se švihák. „Kamarád je těžce pochroumaný. Ten lotr, co ho má na svědomí, utekl a my máme podezření, že se schovává v chrámu.“

„Chceš naznačit, že chrám schovává zločince?“

„To jistě ne. Ale ten lotr je také raněný.“

„Aha,“ strážce si je výsměšně změřil. „Takže vy tři jste se zuby nehty ubránili jednomu maníkovi, kterého teď lovíte? Proč mám dojem, že mi lžete? Nebylo to náhodou tak, že vy tři jste ho přepadli a on vám utekl?“

„Patříme k Bdícímu bratrstvu.“

BUCH! BUCH! BUCH!

Strážce důležitě udeřil palicí do podlahy.

„V našich očích jste všichni potřební, kteří hledají útěchu,“ řekl vznešeně. „Nepleteme se do záležitostí sekt. Toto je plovoucí ostrov Chrámu sladké paní Lady a tady platí naše pravidla. Proč vůbec obtěžujete naše nájemníky?“

Strážce se zamanévroval mezi Lištičku a šviháka, aby dal najevo, co mu vadí.

„Jen jsme si přátelsky povídali, nic závadného.“

„Nemám rád takové přátelské povídání. Co si máš co povídat, když tvůj kamarád má smrt na jazyku? Nejspíš na tom nebudete tak zle. Pokud nepotřebuje ošetření, ať nezabírá místo jiným.“

„Ale on potřebuje ošetření. Jen jsme se ptali tady slečny na cestu.“

„Na cestu, ano? Není Bdící bratrstvo sekta, která se chlubí, že všechno ví a všechno zná?“

„Všechno víme a známe, protože se nestydíme zeptat,“ opáčil švihák ostře. Pak s přehnanou starostlivostí chytil nohsleda pod paží: „Pojď, kamaráde, brzy budeš v pořádku. A ty, děvče,“ obrátil se na podpatku, „si zapamatuj mé jméno. Říkají mi Rejnok a jsem jeden z mistrů své sekty. My své slovo držíme.“

„Zatracení lumpové,“ prohlásil strážce a sledoval je nepřátelským pohledem, jak odcházejí. „Dávej si na ně pozor, má milá. Ten chlap, co jim velí, je od pohledu křivák. Vypadá směšně v tom klobouku, co povíš?“

Lištička se skromně usmívala, zatímco zašeptala velitelským tónem: „Běž rychle upozornit bratra Benedikta. Chci s ním okamžitě mluvit ohledně své bezpečnosti. Dále mu pověz, že mám v krámu raněného zálesáka, kterého ti tři hledají. Určitě se pokusí někoho podplatit a zjistit, jestli je Raťafák uvnitř chrámu. Ať jim poví, že ho přijali na lůžkové oddělení.“

„Cože?“

„Co se divíš? Jindy můžeme špásovat, ale tihle tři ohrožují zájmy mého velectěného pána. Okamžitě běž za bratrem Benediktem. Neřekli ti snad, že mne máš poslouchat, bambulo?“

Chrám přirozeně nikomu nevysvětlil, kdo je Lištička a jaké má postavení. Zdejší strážci pouze věděli, že pokud bude mít jakékoliv požadavky, musí okamžitě upozornit bratra Benedikta. Aby se neprozradila, Lištička se rozhodla schovávat za autoritu nejmenovaného pána a nechala strážce, ať si její příběh sami domyslí.

„Rozumím,“ řekl strážce, když si vzpomněl, že mu Lištička opravdu chce a může rozkazovat.

„Tak mi zopakuj, co po tobě chci.“

„Mám jít za bratrem Benediktem na lůžkové oddělení…“

„Bratr Benedikt není na lůžkovém oddělení. Ty ho musíš najít. Co potom?“

„Zálesák Pravák nebo Kravák ti leží v posteli. A ti tři ho hledají.“

„Téměř správně, až na to, že tvůj Kravák se jmenuje Raťafák, je raněný, já ho ošetřila a ti tři ho chtějí zabít. Neleží v mé posteli, ale na mojí lavici, kterou mi zničil. Dál?“

„Bratr Benedikt má ty tři podplatit. Proč by je měl podplácet?“

Lištička spráskla ruce.

„Ti tři se pokusí někoho podplatit, aby se dozvěděli, jestli je Raťafák uvnitř,“ vysvětlila se zaťatými zuby. „Ať si bratr Benedikt vezme jejich peníze a poví jim, že Raťafák je na lůžkovém oddělení a hned tak ho nepropustí. Rozumíš?“

„Samozřejmě. Mohla bys mi to zopakovat od začátku?“

Tváří v tvář tak zbytnělému sebevědomí, Lištička zalomila rukama, vrátila se do obchodu a napsala vzkaz pro bratra Benedikta na papír.

„To bylo zbytečné,“ řekl strážce uraženě. „Nemusíš si o toho svého Rafáka dělat starosti. Jako by ho ti tři už našli.“

„Oni ho přece nesmí najít!“ vykřikla Lištička zoufale. „Prosím, předej můj vzkaz bratru Benediktovi. Hlavně mu nic nevysvětluj.“

Roztomilý hlupáček, pomyslela si Lýdie, která Lištiččino podráždění sledovala s hlubokým uspokojením. Už si všimla, že zdejší postavy, zejména ty s nerozvinutým vnitřním plamenem, jsou poměrně jednoduché. I naši plasťáci je trumfnou. Může to být jeden z důvodů, proč jsou tak otevření posedlosti? Získávají v nás intelektuální vzpruhu?

Připadala si jako kuna v kurníku a ten pocit se jí zamlouval. Uvědomila si, že má sklony se na zdejší obyvatelstvo dívat s lehkým pohrdáním, jako na tvory podřazené. V přísně rozdělené společnosti bylo vše jednodušší. Pouze moderní lidé doufali v rovnoprávnost; navzdory tisícům příkladům, které jim dokazovaly opak.

Ještě chvíli se budu srovnávat s domorodci a uvěřím v břímě bílého muže, vysmála se sama sobě. Jakápak nadřazenost! Lištička nebo baronka Sylvie mne kdykoliv roznesou na kopytech. Ti, co se měří s nejhloupějšími, stávají se ve svých očích giganty.

Pokorně se vrátila k péči o pavouky. Když skládala malé mrkavce do jejich komůrek a dívala se na ně, jak bojují a požírají své sourozence, vzpomněla si na Darinu a jejich směšnou válku. I já jsem titěrná, jedna z mnoha. Vy, mí maličcí, jste mým obrazem, mou připomínkou, jak jsem nicotná a bezvýznamná.

A poprvé pocítila ke svým svěřencům něco, co připomínalo něžnou náklonnost. Jako by v ní povolila ledová krusta, rozostřilo se jí vědomí a ona si vybavila vzpomínku, kterou nikdy neprožila. S hrůzou si uvědomila, že vstoupila do první části synchronizace a připravuje se na splynutí se svým druhým já.

Footnotes

Jste syn své matky a svého otce

Muselo to být zrovna tohle?

Když si Světlana trpce stěžovala, že skončila jako vysvěcená sestra chrámu a že se má stát svatou, Juraj neméně trpce skuhral (ovšem v duchu, anžto hlasité stížnost považoval za nemužné), že přistál v kasárnách.

Rodina barona z Mechového kopce zajistila své děti podle svých možností. Světlana sloužila v chrámu, Gabriela jako benjamínek dostala šanci v akademii, kterou nadanější Kopretina odmítla, a Juraj jako syn měl kráčet v baronových šlépějí a skrz vojenskou kariéru si vysloužit titul a právo spravovat léno své rodiny.

Svět Hry byl krutým a nehostinným místem. I když Juraj zatím nechápal jeho pravidla, tolik pochopil, že baron z Mechového kopce představuje raději výjimku z pravidla než pravidlo samé.

Matčino úsloví, které upřímně nesnášel, totiž že za každým úspěšným mužem stojí žena, zde mělo smysl. Za baronem stála Sylvie, jedna z tisíce dcer a motor jeho ambicí.

Bez ní by baronovy děti skončily v pohraničí, pravděpodobně zabité v mnoha zdejších potyčkách s monstry nebo bandity. Sylvie donutila barona, aby své děti poslal do města a tak prodloužil jejich život.

Kasárna! pomyslel si zdrceně Juraj a rozhlédl se po místnosti, kterou sdílel se dvěma mladšími kadety. Děkuji pěkně, ale nechci.

„Vy dva,“ řekl a dbal, aby nezněl příliš zoufale, „budete cvičit. Jinak počítejte s následky.“

Jako starší kadet se stal velitelem světnice, což znamenalo, že ke svým povinnostem dostal ještě na starost dva nováčky a měl je uvést do báječného života vojenské disciplíny. Tuto část si naštěstí vzal na starost Žalud, protože Juraj o této instituci nic nevěděl - a čím víc sledoval své druhé já v akci, ani vědět nechtěl.

Alespoň mi tahle zkušenost pomohla pochopit, že jsem svým založením odtažitý intelektuál, pomyslel si.

Než se dostal sem, domníval se, že soužití s Lukášem Medovým bylo to nejhorší, co ho mohlo v životě potkat. Nyní by se Lukášovi, který byl ideálem nevtíravého spolubydlícího, nejraději omluvil.

Dny v kasárnách byly plné hluku a dupání. Od rána, kdy vstoupil do Hry až do večera, kdy se odhlásil, slyšel křik a řev. Někdy to byl i jeho vlastní hlas, protože Žalud kopíroval své předchůdce a hulákal jako na lesy. Kadet byl embryem budoucího důstojníka a musel zažít vojenský život z obou stran.

Juraj se málokdy chápal kormidla; jen ve chvílích, kdy šlo o jednání s nadřízenými nebo o šerm, se prodral do popředí. O zbytek neměl nejmenší zájem. Často spal celé hodiny a nechal Žaluda, aby se proháněl po cvičišti a užíval si chlapsko-mužných kratochvíl.

Žaludovi takové uspořádání dokonale vyhovovalo. Ve společenském styku byl neobratný a pokud šlo o šerm, jeho těžkopádný a fádní styl se sotva mohl rovnat Jurajově studiu bojových umění.

Tak nudné, pomyslel si Juraj, když odzbrojil svého spolubydlícího a fanfarónsky prohlásil: „Stal jste se mrtvým, pane. Umění meče vyžaduje různorodost, nejenom disciplínu. I když jistý muž prohlásil, že se neobává protivníka, který umí tisíc technik zběžně, ale toho, který umí jednu pořádně, přesto se obávám, že vy nejste ani prvním, ani druhým.“

„Rozumím, mladší pane z Mechového kopce.“

„Skutečně?“

Jeho dva spolubydlící k němu nyní vzhlíželi. Původně ale neměli velké úcty k jakémusi potomku barona z pohraničí.

Oba dva pocházeli z lepších rodin a byli náležitě pyšní na vlastní zázemí. Žalud s nimi kdykoliv mohl vytřít podlahu tělocvičny, ale hrubá síla ty dva nezajímala a neohromovala - jejich respekt si zasloužil až Juraj a jeho nečekaná obratnost s mečem, doplněná jízlivými komentáři, proti kterým ti dva nenacházeli obrany.

Všechno netradiční přitahuje, ať právem nebo ne. Vy ovšem nejste mí protivníci.

Ne snad, že by v kasárnách nebyli kadeti, které by nechtěl vyzvat na souboj. Bohužel ale si Žalud za roky, které zde strávil, vysloužil jistou reputaci. Ne vysloveně špatnou, pravda, jeho vrstevníci ho považovali za spolehlivého kandidáta na nižšího důstojníka. Podle nich mu chyběly společenské styky a schopnost tyto styky pěstovat. Někteří mu dokonce velkopansky nabídli pozici v jednotkách, kterým budou jednou velet.

Žalud nikdy nevěděl, jak na takovou nabídku reagovat. Necítil se v porovnání s ostatními méněcenným, věděl, že díky životu v pohraničí má více zkušeností než kterýkoliv z nich a díky baronově učení nadlidskou sílu, ale nikdy neuměl nic z toho proměnit ve svůj kapitál.

Když protivníka zmlátil do bezvědomí, říkali o něm, že je zvíře. Když ustoupil, považovali to za projev slabosti. Navíc byl chorobně stydlivý, když hovořil s druhým pohlavím, takže mohl jen mlčet, zatímco se ostatní chlubili svými úspěchy v ložnici. Kolem a kolem, Žalud toužil vyniknout, ale netušil jak. Proto Juraje a svou posedlost vítal jako požehnání.

Byly čtyři hodiny odpoledne.

„Jdete ven, pane?“ zeptal se druhý syn hraběte z Prachovců, když skončili se cvičením, a Ignác, Žaludův sluha, přinesl vyleštěné boty.

„Ano, jdu ven,“ odpověděl Juraj a zálibně hleděl do zrcadla. Šlo z jeho strany o divadlo, protože Juraj sám ze svého vzhledu nadšený nebyl. Vypadám jako rocková mánička, přemítal trpce při pohledu na Žaludovu zlatavou hřívu. Zdejší účesy stojí za pendrek. Potřebuji ostříhat.

„Určitě máte v merku nějakou šťabajznu,“ ozval se druhý spolubydlící, syn z měšťanské rodiny Krabatých. Nejspíš se dozvěděl, že Žaluda hovory o ženách přivádí do rozpaků a chtěl se tak pomstít za ponižující hodiny šermu.

Ovšem na Juraje byl krátký.

„Štabajznu, příteli?“ zeptal se ten se zdviženým obočím. „Jste poněkud vulgární na můj vkus, pane Krabatý. Prospěje vám, myslím, když budete ve volném čase opisovat vojenský řád. Pak se naučíte vyjadřovat o něžném pohlaví tak, jak se sluší a patří. Vy, druhý pane z Prachovců, běžte pryč od toho okna. Působíte na mne jako vězeň, nikoliv jako hrdý kandidát na důstojníka.“

„Omlouvám se, pane.“

Mladík rychle odskočil od parapetu, u kterého trávil posledních patnáct minut.

To se stává, když lidé nemají televizi, pomyslel si Juraj. Co tam proboha může vidět? Park?

„Slečna z Lipové aleje stále vyšívá,“ pověděl druhý pán z Prachovců, jako kdyby se tím vše vysvětlovalo.

„Vyšívá?“

Když lidé nemají televizi, ani internet, pak se opravdu starají o své bližní.

„Proč vás to zajímá, pane?“ zeptal se Juraj unuděně. „Pokud jste se hodlal věnovat ženským pracem, pak kasárna musí pro vás být vysloveným zklamáním.“

Když se i Krabatý zachechtal a zradil tak svého spojence, druhý pán z Prachovců rychle vysvětlil: „Slečna Anjelika je snoubenka pana z Praříče.“

„Prvního syna vévody z Praříče?“ zeptal se Juraj a málem dodal: Toho nafoukaného zmetka? Pak ji lituji.

Adrian, první syn vévody z Praříče, patřil mezi zdejší hvězdy. Jeho postavení velice nápadně připomínalo postavení Světlany na univerzitě, pouze tady mu nikdo neříkal kasárenský bůh.

I on měl svou družinu věrných a před sebou skvělou budoucnost. Byť první syn, z nějakého důvodu se rozhodl pro vojenskou kariéru, zatímco Božidar, jeho mladší bratr, skončil na stejné akademii jako Gabriela.

Jeho by stálo vyzvat a dokázat tak zdejšímu osazenstvu své kvality, pomyslel si Juraj. Ale jak to přirozeně navléct? Co takhle si zahrát na padoucha?

„Jsou oficiálně zasnoubení, jenomže on si jí ani za mák nevšímá,“ vysvětlil druhý pán z Prachovců. „Proto slečna Anjelika sedí denně před kasárnami a vyšívá.“

„Asi je ošklivá,“ usoudil Juraj, který neměl pro obětavé a hlavně veřejné projevy lásky nejmenší pochopení. Příliš mu připomínaly jeho matku Médeiu Trojákovou.

„Ošklivá? Vy jste se zbláznil, pane. Kdyby byla ošklivá, pak by na světě chyběly krasavice,“ protestovali oba jeho spolubydlící.

„Takže je hloupá?“ navrhl Juraj.

„Každého, kdo má oči k vidění, nezajímá, jestli je hloupá nebo chytrá.“

„Ve vašem vlastním zájmu, pánové,“ řekl Juraj pohrdavě, „vám doporučuji, abyste své nastávající hodnotili s páskou na očích. Jinak spláčete nad výdělkem. Krása pomíjí, duše zůstává.“

To bylo příliš hlubokomyslné na oba kadety. Jeden jak druhý začali chválit přednosti vyšívající krásky a nutili Juraje, aby se pohledem z okna přesvědčil sám.

„Nejspíš věříte, že vám dám za pravdu, až ji uvidím,“ řekl Juraj. „Z toho usuzuji, že jste pramálo pochopili lekci, kterou jsem vám uštědřil. Odcházím a nechávám vás dumat nad půvabem strohé vojenské mluvy. Oba dva mi večer ukážete, že jste přepsali celý vojenský řád, včetně komentářů. Adié, blbouni.“

V rozevlátém stylu své sestry je pozdravil, ohromené jeho koncovkou, a prošel vstupní chodbou, kde mu Ignác snaživě podal klobouk, rukavice a starý prošívaný plášť.

„Chceš, abych se uvařil?“

Pokud šlo o Ignáce, ten velice dbal, aby se jeho mladý pán v ničem neodlišoval.

„Pane, každý nosí plášť. Alespoň si ho přehoďte přes rameno. Jinak nikdo nepozná, kdo jste.“

Jistě, každý tady nosil plášť, ozdobný plášť lehký jako pírko, ne hrubou silnou tkaninu, do které se člověk mohl zabalit, aby mohl pod stromem přespat v lese.

„Buď klidný,“ ujistil ho Juraj, „tady nikdo netuší, kdo jsem, plášť nebo ne.“

„Jste syn své matky a svého otce.“

„To je snad každý,“ zasmál se Juraj, trochu dojatý, že se Ignác o něj a o Žaluda tolik stará.

„Chcete, abych vás doprovázel, pane?“ zeptal se Ignác dychtivě. I on toužil z kasáren vypadnout, ale pokud by Juraj řekl ne, nezbylo by mu než zůstat a najít si (nebo alespoň předstírat) činnost.

„Dneska máš volno.“

Juraj mu hodil několik měděných mincí a Ignác je obratně pochytal ve vzduchu. Juraj mu ukázal prstem, aby se přiblížil k uchem k jeho ústům. „Když chvilku počkáš, ti dva mezuláni se tě pokusí podplatit, abys také zmizel. Dal jsem ji opisovat vojenský řád. Já se vrátím před šestou a oni budou chtít také ven.“

„Rozumím, pane.“

Pro kadety platila jiná pravidla než pro vojenské sluhy. Jakmile ti dva zvětřili příležitost, rádi přenechali svůj trest jiným, pokud se mohli vyplatit. Netušili ovšem, že se tak děje s Jurajovým souhlasem. Žalud s takovou praxí možná nesouhlasil, ale ještě se nestalo, že by cokoliv namítal.

„Panu Krabatému poslali rodiče peníze,“ dodal Juraj přemýšlivě, „tak ne abys povolil moc brzy. Vyraz z něho alespoň půl tolaru. Leze mi krkem, jak se připomíná, že je z bohaté rodiny.“

„Rozumím, pane. Ještě něco?“

„Vyšívající snoubenka Adriana z Praříče. Víš o ní něco?“

„Ano, pane, ta ctěná slečna každý den sedí v parku a doufá, že si jí pan z Praříče ráčí všimnout. Jejich zasnoubení domluvili rodiče, ale ctěný pan Adrian je k ní tuze chladný.“

„Kdyby mi ta pipka dělala pod okny divadlo, také bych k ní byl tuze chladný,“ zamumlal Juraj znechuceně. „Vsadím se, že jí nejde jen o snoubence, ale o pozornost celých kasáren.“

Footnotes

Žena, to je plémě hadí

Když konečně vyšel z kasáren, oddechl si. Byl to osvobozující, ale také nepatřičný pocit. Kam vůbec patřím? uvažoval. Nestal jsem se bijcem v kleci, škola mne nebaví, jít bok po boku s bratry ve zbrani, jak to tady pozoruji, asi také nebude moje parketa.

Toužil být o samotě, ale zároveň se nedokázal zbavit rodinné manýry být středem pozornosti. Můj otec je komediant, matka se vyžívá v tragédii; i sestra si přeje, aby jí oddané hordy tleskaly. Proč já bych měl být výjimka?

Přesto se poslední dobou cítil více ukotvený. Těšilo ho, když poslouchal Záviše a jeho lekce; platonicky obdivoval Lýdii, která svým klidným a odtažitým chováním představovala ostrý protiklad k histriónské povaze jeho matky; vzrušovalo ho, když prolézal smrtelně nebezpečným bludištěm Herního Centra.

Jed v mých žilách je dobrodružství, pomyslel si, možná proto, aby si nemusel přiznat, že kdo dává jeho současnému životu smysl, je prostomyslný a stydlivý Žalud. Jeho druhé já ho potřebovalo - a být pro někoho užitečný Juraje jaksi naplňovalo.

„Tak co, kamaráde, ponoříme se do víru velkoměsta?“ zamumlal a furiantsky si přehodil příliš teplý plášť přes ramena. „Žádná nám neodolá.“

Levá ruka mu zacukala na znamení, že i Žalud se připojuje: ukazováčkem v rukavici namířil na malé prostranství parku pod stěnou kasáren.

„Nepovídej mi, že hodláš začít právě s ní? Vážně navrhuji, abychom tuhle slečnu Anjeliku vynechali. Experto crede! Tvařme se, že neexistuje, a ušetříme si spoustu problémů.“

Žalud prosebně zaklepal levou rukou o břicho.

„Doufám, že jsi jen zvědavý, jak ta údajná kráska vypadá. Nečekej, že se jí budeme dvořit.“

Když levá ruka ukázala zdvižený palec, Juraj se vtělil do světácké postavy Tomáše Kocoura a křivácky se usmál. „Jak si přeješ, bratře. Zapamatuj si pravidlo číslo jedna: Žena, to je plémě hadí. Toho uštkne, kdo ji hladí.“

S těmi slovy se přehoupl přes okraj kamenného mostu, na kterém stál, a seskočil pět metrů dolů, na břeh malé říčky. Před dopadem rozhořel vnitřní plamen a zesílil tělo, aby si nezlámal kosti.

Mít nadlidské schopnosti je osvěžující, pomyslel si. Škoda, že neumím létat.

„Bravo!“ zaslechl z oken kasáren. „Skočit z takové výšky!“

„Kdo to byl?“ vykřikl kdosi, aby ho slyšeli i v ostatních místnostech.

„Starší kadet z Mechového kopce,“ zakřičel kdosi nazpátek.

„Který klan?“

„Mechový kopec nepatří k žádnému klanu. Je to nezávislý rod z pohraničí.“

„Vážně? Takový zapadákov?“

„Možná zapadákov, ale baron z Mechového kopce je proslulý nadlidskou silou. Jablko nepadlo daleko od stromu.“

Juraj se uklonil jako na pódiu a vydal se na přilehlou louku, kde své ležení rozbila přehlížená snoubenka prvního syna vévody z Praříče, sličná Anjelika.

„Kam ten lotr jde?“ zaslechl za sebou. „Mám snad vlčí mlhu? Ne snad za ní?“

„Ten bastard si troufá!“ křikl kdosi závistivě.

„Bravo!“ ozvalo se z prvního okna. „Tomu říkám odvaha.“

„Hned bych se přidal!“

„Tak proč nejdeš? Jsou to jen dva patra dolů.“

„Proč? Protože nemám vycházky. Jinak byste mne museli držet, abyste mne zastavili.“

„Kecale nejapný!“

Mluvkové u oken, vojáci i kadeti, vítali nový vývoj situace s nadšením. Krásná slečna, co trpělivě vyšívá, nabízela působivý, ale nudný výjev.

Nesmím zklamat obecenstvo, pomyslel si Juraj. Ne nadarmo byl synem herce. Zaujmout diváky byla ta snazší část, těžší bylo udržet jejich zájem a dotáhnout spektákl do konce, na který budou přihlížející vzpomínat.

Všechno záleží na tom, jak bude naše hrdinka spolupracovat.

Když kráčel po pohádkové trávě, která se svou kvalitou vyrovnala kobercům s vysokým vlasem a mu bylo líto po ní dupat v kožených botách, po očku sledoval urozenou slečnu a její doprovod.

Přinejmenším mám co do činění s holkou, která ví co dělá.

Slečna Anjelika přistoupila ke své roli s rozvahou. Usadila se naproti kasárenským oknům, na lavici si nechala položit silnou deku, aby netrpěly její sedavé půlky, a šaty zvolila s výrazným vzorem, aby se ten donesl až k vzdáleným očím kadetům, snad jako úlitba pro ty, kteří neměli po ruce dalekohledy.

„Dokonalé zátiší,“ podotkl pochvalně, sotva přišel na doslech a bezostyšně si prohlížel Anjeliku i její komornou. „Nemám co bych vytkl vašemu aranžmá, ctěná slečno. Snad jen bych navrhoval přenést lavici, na které sedíte, před ten tmavší keř, co vypadá jako Dřišťál Thunbergův. Lépe tak vynikne světlá látka vašich šatů a jiné vaše, ehm, přednosti.“

Nebylo se co divit, že přihlížející muži se nedostali k té části, kde by mohli hodnotit duševní vlohy slečny Anjeliky. I Juraj musel neustále zápasit s nedočkavým Žaludem, který se dral ke kormidlu, aby nasměroval pohled k mléčným polokoulím, které se boulily ve výstřizích obou žen, paní i služky.

„Tak obří nadání se často nevidí,“ zamumlal Juraj a důsledně dbal, aby jako slušně vychovaný muž své éry hleděl Anjelice do hnědých klidných očí.

Dívka nepřestávala šít, když tázavě promluvila: „Přejete si, pane?“

„Nepřeji si vůbec nic,“ prohlásil Juraj a uklonil se jako nedůtklivý Cyrano, aby svým širákem zametl zem. „Šel jsem kolem a napadlo mne, že vám nabídnu společnost. Musíte se cítit osamělá, ctěná slečno.“

Anjelika si ho kriticky změřila, nakrčila nosík a poznamenala štiplavě: „Jste špinavý, pane kadete.“

Aniž by se nechal vyvést z míry, Juraj před ní dlouze zkoumal svůj plášť a kalhoty, plné zašlých skvrn, které se Ignácovi nepodařilo odstranit ani přes horlivé praní a kartáčování.

„Rod z Mechového kopce je chudý, slečno,“ prohlásil vesele a důvěrně vynechal přívlastek ctěná, aby jí oplatil, že na něj zhlíží. „Cesta přes les Roztomilých kulíšků byla plná nástrah a nebezpečí. To mé šaty zanechalo v žalostném stavu a má peněženka mi nedovoluje sjednat nápravu.“

Jeho rodina skutečně neměla peníze nazbyt. Baron se snažil zajistit každému dítěti psychoaktivní předmět, a to ho téměř zruinovalo.

„Jste drzý, ctěný pane. Proč vůbec obtěžujete naši slečnu?“

To promluvila komorná slečny Anjeliky.

„I když máš ústa, drž je zavřená, když se baví dva z lepšího rodu,“ napomenul ji Juraj a zjemnil svou výtku úsměvem, zatímco zkoumal půvaby slečny Anjeliky, aby ukojil Žaludovy choutky. Jeho rozpoložení souznělo se škodolibým Mefistofelem:

Z očí jim, blude, spusť se zas!
A pomněte, jak žertovat zná ďas

(J. W. Goethe: Faust)

Budu tvým soukromým pekelníkem, pomyslel si zlomyslně.

„Copak já obtěžuji ctěnou slečnu?“ zvolal pak. Hodlal do svého představení vložit desítky hodin, která strávil na otcových hereckých zkouškách. „Právě naopak! Ona obtěžuje mne!“

„Jakže?“

Tohle ani služka, ani paní nečekaly.

„Přicházím si stěžovat,“ pokračoval Juraj. „Vaše přítomnost ruší výcvik. Jsem velitelem světnice a vsadím se, že mí mladší kadeti neopisují vojenský řád, jak dostali za úkol. Místo toho vyklonění z okna hltají vaše vnady.“

„A jak je to můj problém?“ zeptala se Anjelika. „Mé důvody, proč jsem zde, jsou ryze soukromé.“

„Slyšel jsem cosi o nějakém romantickém nesmyslu,“ ušklíbl se Juraj. „Jsem si ovšem jistý, že jediný, kdo se neobtěžuje vyhlédnout z okna, je právě první syn vévody z Praříče.“

„Romantický nesmysl!“ vykřikla pohoršeně služka a položila si ruce na hruď. „Copak vy nemáte srdce, ctěný pane? Její láska každého dojímá.“

„Gesto působivé!“ pochválil ji. „Slova ale průměrná. O lásce umí žvatlat každý. Nesmíte tolik přehánět, nebo zastíníte svoji paní.“

„Co myslíte?“

„Má milá, nejednáte se slepcem.“

Juraj si je opět výsměšně prohlížel, zcela ponořený do své role. Žalud mezitím panikařil. Takhle si své dostaveníčko s krásnou Anjelikou nepředstavoval.

Klid, chlapče, holky mají rády zlé kluky, konejšil ho Juraj. Máš ovšem smůlu, že mé soužití s matkou a sestrou ze mne vychovalo misogyna.

„Jste sladká dvojice,“ pokračoval. „Slyšeli jste někdy o kouzlu roztleskávaček?“

„Roztleskávaček? Nebuďte hrubý, pane.“

Když viděl jejich zaražené a uražené pohledy, ověřil si, že ani jedna z nich není Hráčem. Hráč by věděl, o čem se mluví.

Moje chyba! napomenul se vzápětí. Tohle by se Závišovi nelíbilo. Patřit kterákoliv z nich do našeho podsvěta, poznala by, s kým má tu čest. Prozradil bych se jako poslední trouba.

„Roztleskávačka není sprosté slovo,“ vysvětlil.

Pak se důvěrně naklonil k Anjelice. Žalud okamžitě zkolaboval, když ucítil její vůni. „Pošeptejte mi, ctěná slečno, co jste si pod tím představila, a já vám prozradím víc. Jsem jedno velké ucho.“

„A také špinavý chlap,“ odpověděla Anjelika s letmým pousmáním, aniž by se odtáhla, „proto máte špinavé myšlenky. Napadlo mne, že ta vaše roztleskávačka patří mezi ně. Tolik k mému vysvětlení. A teď jste na řadě vy! Co je to vaše kouzlo?“

„Jak mohu mít nečisté představy, když stojím tak blízko vaší krásy?“ ušklíbl se a přiblížil se ještě víc. Opět se neodtáhla. „Je ve vás snad něco, co by je mělo vzbuzovat?“

„Chlapi jsou chlípná stvoření. To ale víte sám nejlépe. Jinak byste mi nefuněl na krk.“

„Nejsem ani za mák chlípný,“ odsekl Juraj a napřímil se. „Mám duši umělce, velmi zvídavou a dětskou. Jsem si ale jistý, že ti, kteří na vás hledí z oken, si vás představují jedině svlečenou.“

I když poslední slova zašeptal, služka je stejně zaslechla a vyděšeně nadskočila: „To překračuje veškeré meze! Jak se opovažujete?“

„Nech ho být,“ napomenula ji Anjelika mírně. „Můj snoubenec si mne nevšímá, ale ani on nemůže přehlížet, že mne svádí cizí muž. Měli bychom našemu příteli poděkovat. Díky němu dosáhnu, oč se tady už týden marně snažím.“

„To je snad pravda,“ přikývla služka a zamračila se. „Ale i tak považuji jeho chování za nepřístojné. Navíc nám nic neprozradil o kouzlu těch pochybných ženštin.“

„Roztleskávaček,“ opravil ji Juraj. „Ale nemýlíš se, má milá, v slabomyslných mužích roztleskávačky vyvolávají tytéž horečnaté představy, jaké ty a tvá slečna vyvoláváte v nadržených kadetech a vojácích tam za tou zdí.“

„Nadržených! Važte slova!“ zvolala služka pohoršeně.

Anjelika se potěšeně usmála.

„Nezodpovídám za to, co se děje v cizích hlavách, ctěný pane,“ řekla. „Představy, o kterých hovoříte, smím a chci probouzet jedině v mém milovaném Adrianovi, synu vévody z Praříče.“

A proto se tady vystavuješ na očích všech s vycpaným výstřihem? ušklíbl se Juraj v duchu. Nemohl si nevzpomenout na matku. I ona se tvářila podobně potěšeně, když předstírala nevinný soucit, sotva se dozvěděla, že její žárlivý ctitel pobodal druhého. Já nejsem za nic zodpovědná! Jejich rozhodnutí a chyba!

Footnotes

Kariéra gigola zaklepala na mé dveře

„Roztleskávačky,“ pokračoval raději, „jsou spoře oděné holčičky, které tancují před zraky opilých mužů.“

„A to tvrdíte, že nemáte špinavé myšlenky!“

„Nezodpovídám za to, co se děje v cizích hlavách, ctěná slečno,“ oplatil jí s úsměvem. „Řemeslo roztleskávaček je nevinné. Tancují v kratičkých sukénkách a upjatých úborech. V bezpečné vzdálenosti od svých diváků, musím podotknout.“

Juraj významně přejel pohledem délku mezi kasárenskou zdí a loukou. „Vůbec nevím, proč jsem si je vybavil. V každém případě, říká se, že kouzlo roztleskávaček tkví v jejich množství. Čím více, tím lépe. Mužské oko je vnímá jako hejno půvabných bytostí, byť by samy o sobě byly nehezké.“

„V tom případě je od vás odvážné, že vůbec vycházíte bez doprovodu,“ poznamenala jedovatě Anjelika, které se dotklo, co naznačil. „Nejste žádný krasavec! Jsem snad já nehezká?“

„Vůbec ne! Jste jako kreslená panenka.“

Jen si tě vystavit na poličce a raději si urazit prsty, než se tě dotknout.

„Kreslená? Domníváte se, že používám líčidla?“

„Líčidla?“

Juraj se k ní naklonil a prohlížel si její tvář z bezprostřední blízkosti. To už bylo na Žaluda příliš. Chtěl utéct a někam se zahrabat!

Je to jen pěkná holka, napomenul ho Juraj. Nemusíš kvůli ní tak vyvádět. Musím ale uznat že dokonalá.

„Lehké stopy šminek,“ poznamenal, když se napřímil. „Pouhé zvýraznění vaší přirozené krásy. Nic, zač byste se měla stydět. Dávám vám osm bodů z deseti.“

„Osm!“ vykřikly obě ženy rozhořčeně.

„Už jsem viděl hezčí,“ zalhal pohotově. „Sedm by bylo málo a devět zase moc.“

Krásnou tvář zahalily mraky a kdysi modré nebe slibovalo bouřku.

„Pane, původně jsem vás chtěla varovat, že pokud vás můj snoubenec uvidí takto blízko, neskončíte dobře,“ zasyčela Anjelika. „Ale nyní trvám na tom, aby pomstil moji čest. Sám jste si vykopal hrob. Budu tvrdit, že jste se mne pokusil políbit.“

Juraj odstoupil stranou, velmi zvolna, přičemž nezapomněl pošimrat pyšně zvednutou bradičku. Od zkroušeného Žaluda vycítil něco, co mohlo velmi dobře být odevzdáním se osudu. Ani to, že se dotýkal hedvábné a něžné pleti, ho neumělo rozveselit. Jsme vyřízení! vysílal na všech vlnových pásmech.

„Velmi dobře,“ řekl Juraj. „Konečně jsme jeden od druhého dostali, co jsme potřebovali.“

Zvědavost pro jednou zvítězila nad rozhořčením.

„Cože?“ zeptala se Anjelika. „Vy jste snad chtěl něco jiného než mne zesměšnit, pane? Jaký byl tedy váš hanebný cíl?“

I její komorná nastavila ouška.

„Můj cíl byl navýsost hanebný!“ souhlasil Juraj. „Nechci vás ale děsit.“

„Jen povídejte!“

„Když jinak nedáte…“

S hlubokou úklonou se Juraj vydal k východu z parku. Než odešel, přes rameno prohodil: „Doufám, že svého snoubence nemilujete přespříliš. Hodlám mu totiž řádně vyprášit kožich.“

„Proč?“

„Protože musím,“ pokrčil Juraj rameny. „Jinak, obávám se, mne tady nikdo nebude brát vážně. Hahaha!“

Vyloudil ze sebe skřehotavý smích skutečného padoucha a spokojeně si hvízdal na cestičce vysypané štěrkem.

Jako žádný řádný umělec, ani Juraj nebyl se svou etudou příliš spokojený. Když se procházel po ulicích města, bádal nad svým výkonem a nacházel řadu míst, které mohl vylepšit.

Jeho otec ho vždycky učil, že improvizují jen neumětelové. Dobrá improvizace je variace na staré téma, říkával. Proto i Juraj použil jednu ze scén z Koček v trní, pouze ji převedl do archaického hávu galantních šermířů a vypůjčil si satanský smích z černobílých filmů.

Jen jestli jsem to kapánek nepřehnal, dumal nešťastně. Nerad bych vypadal směšně. V každém případě, chybí tu moje milovaná sestra, aby mne kritizovala.

Být mimo dosah Světlaniny prosluněné přítomnosti nebylo tak osvobozující, jak si vždycky namlouval. Náhle mu scházela její rozčilující sebejistota.

Bez ní si připadám neúplný! napadlo ho. A v duchu ji slyšel, jak mu odpovídá: Beze mne se neobejdeš, bratříčku můj nesvéprávný!

„K čertu s tebou, nádhero!“ vykřikl nahlas.

V té chvíli se nacházel v podivuhodné pohádkové představě o středověkém krámku. Více než cokoliv obchod připomínal moderní butik ve fantastických kulisách, spíše takovou hru na staré časy než skutečný originál.

Obchod byl prostorný a vzdušný, plný světla, které sem proudilo z vitrážových oken. Oproti současným butikům tenhle nenabízel velký výběr, šatů bylo málo, zato ale stály víc, než si mohl dovolit.

Maličká prodavačka, hezká jako obrázek a nervózní jako týraná kočka, sebou trhla, sotva uslyšela, jak posílá Světlanu do horoucích pekel.

Juraj jí rychle věnoval úklonu a široký úsměv. „Omlouvám se, maličká, to nebylo na tebe. Jen jsem si vzpomněl na osobu, která mi pije krev.“

„S-samozřejmě, c-ctěný p-pane.“

Nemusíš hned koktat, pomyslel si Juraj, trochu dotčený, že jeho šarm nezabral. Pak zahlédl svůj odraz v jednom ze zdejších zrcadel a musel uznat, že vypadá tak trochu jako lupič.

Na ulici měl příležitost řadu roztodivných figur, ale jeho vzhled byl i na zdejší poměry výstřední. Pokud se na kohokoliv podobal, pak na hodně zašlého Viléma z Máchova Máje. Možná mu chyběl romantický plnovous, zato ale mu nescházela čupřina zlatých vlasů, které se vzpíraly česání a odstávaly do všech stran. Navíc, jak si všimla i Anjelika, jeho šaty měly své nejlepší za sebou.

„Jsem jako krteček - možná špinavý, ale naprosto neškodný,“ zabručel. „Pocházím z dobrého rodu z pohraničí.“

Ani tím ubohou prodavačku neuklidnil. Naopak, zmínka o pohraničí ji přesvědčila, že má co do činění s divochem.

Když bude dost vyděšená, dá mi slevu? uvažoval, zatímco zkoumal nejlevnější plášť, který tu byl k mání. Kdyby ho koupil, musel by se hodně uskrovnit.

Jsem chudý jako kostelní myš. Není divu, že na mne Anjelika a její služka shlížely.

Juraj možná nesdílel Světlaninu vášeň pro nakupování, ale musel uznat, zejména když pozoroval zázračné účinky značky Šik&Šik, že šaty dělají člověka.

Jaký smysl má nový plášť, když zbytek zůstane starý? Záviš má pravdu. Musíme najít způsob, jak vydělat peníze - nejenom v našem podsvětě, ale i tady.

Zatímco dumal, zda si pořídit plášť a zakrýt jím jiné nedostatky, do obchodu vešla nová zákaznice. Koutkem oka zahlédl ženskou postavu s maskou na obličeji, víc jí ale nevěnoval pozornost, ponořený do vlastních potíží.

„D-dobré odpoledne, ctěná p-paní,“ zaslechl.

Ta chudinka se nejspíš zajíká od narození, pomyslel si, spokojený, že mluvnické potíže malé prodavačky nesouvisí s jeho osobou.

Když jednala s novou příchozí, zdálo se, že prodavačka úplně ztratila schopnost souvislé řeči. Pro Juraje to byla nová zkušenost. S koktáním jako takovým se člověk setkal jen na jevišti nebo ve filmu. Společnost velmi dbala, aby zjevné lidské nedostatky potlačovala. Hra předsudky netrpěla a své postavy vykreslovala s náležitou barvitostí.

K čertu s tím! rozhodl se nakonec, když zákaznice v masce zmizela a zavřely se za ní dveře. Líná huba, holé neštěstí.

Vzal šedý prošívaný plášť, jehož podstatnou kvalitu tvořila cenovka, totiž nejnižší dostupná, a nesl ho za třesoucí se prodavačkou. Snažil se ji přitom nevyděsit.

„Maličká, ja nekoušu,“ řekl zoufale, když zahlédl, jak se její černé oči rozšířily a objevily se v nich slzy. „Jak sis všimla, jsem zdaleka a potřebuji odbornou pomoc. Povězme, že mám hluboko do kapsy. Napadlo mne, že bych na první nákup mohl dostat slevu. Co povíš?

„S-slevu?“

Tady asi letáky s akční nabídkou nerozdávají, napadlo ho. Krize nadvýroby je ještě nepostihla.

„Ano, slevu,“ přikývl.

„M-my s-slevy neposkytujeme. O-odpusťte mi prosím, p-pane. Ale m-mohu vám ten plášť přibalit z-zdarma k vašemu b-balíku. B-bude to v p-pořádku?“

Když ukázala na připravený stoh šatů na pultě, Juraj se vyjádřil a la Medard.

„E?“ řekl slabě a důrazněji dodal. „E?“

Při vědomí, že soužití s Medardem má na něj špatný vliv, rychle dodal: „Omlouvám se, špatně jsem spal. Většinou nevydávám tak trapné zvuky. Tedy, co je to za balík? Proč by mi měl patřit?“

„Vše je zaplaceno. P-prosím, pane, n-nedělejte mi potíže. V-vemte si p-prosím, co chcete.“

Co chci? To je nějaké nedorozumění, pomyslel si zaraženě. Chová se, jako bych na ni mířil brokovnicí a chtěl, aby mi otevřela kasu!

„Možná tě zmátlo mé oblečení,“ řekl a ustoupil, aby ukázal prázdné dlaně, „ale jsem počestný syn barona z pohraničí. Nepřišel jsem tě oloupit.“

Teď ji vyděsil o stupínek výš. Na čele se jí objevily kapky potu.

„S-samozřejmě že ne. N-nikdy bych se neodvážila n-naznačit n-nic p-podobného.“

„Čili ten balík?“ napověděl ji s pocitem, že se někam dostávají.

„Z-zaplatila ho vznešená dáma p-před vámi. P-pro vás.“

„Ta dáma s maskou?“

„Ano,“ odpověděla s úlevou. „M-máte si je obléct, p-prosím.“

„Aha! Rozumím.“

Se širokým úsměvem se Juraj probíral tajemným balíkem. Toužíš mít svého kolouška vystrojeného od hlavy k patě, pomyslel si, když nahmatal kalhoty, spodní prádlo, košili, rukavice a plášť, vše sebrané z polic, kam se ani neodvážil pohlédnout. Ceny tam začínaly ve zlatých hřivnách.

Když se špičkoval s půvabnou Anjelikou, přece jen se ho dotklo, když naznačila, že není žádný krasavec. On sám byl se svým zdejším vzhledem (tedy až na neposlušné vlasy) spokojený.

A zřejmě nejsem sám, dodal samolibě. Kariéra gigola zaklepala na mé dveře.

Snažil si vybavit dámu s maskou, ale kromě toho, že byla oblečená do světlých splývavých šatů a pohybovala se velmi tiše, si nevzpomněl na žádné další podrobnosti.

V každém případě si libuje v bílé barvě, zamračil si. Dost nepraktická volba!

„Ta látka dlouho nevydrží,“ poznamenal pro sebe. „V kasárnách bude hned po ní.“

„T-to v žádném p-případě,“ zaprotestovala prodavačka a hbitě mu ukázala na platinové vyšívání. „S-samočistící schopnosti, p-prvotřídní kvalita.“

„To jsou kouzelné šaty?“

Jestli si měl vybrat mezi slovem kouzelné a psychoaktivní, dával bez ostychu přednost prvnímu výrazu. Posedlost Gabriely hledat ve zdejších náležitostech vědecký smysl nechápal.

Malá prodavačka s ním zřejmě souhlasila.

„P-přesně tak, ctěný p-pane. Kouzelné! T-ty nejlepší, co nabízíme.

Tady se trochu zarazil. Aniž bychom se podceňovali, oslovil Žaluda s neblahým tušením, opravdu si zasloužíme takovou investici? Nerad bych si připadal jako laciná holka, ale vystačil bych i s pláštěm, který držím v ruce.

Původně se domníval, že jde o jakýsi zdejší zvyk. Bohatá dáma mu koupí šaty, což by v jeho světě mohlo odpovídat nezávaznému (nebo možná i závaznému) pozvání na drink.

„Ty nejlepší?“ zopakoval podezřívavě. „Jen tak mezi námi, maličká, smím vědět, kolik za mne ta laskavá dáma utratila?“

„P-přes p-padesát zlatých, ctěný p-pane!“

„P-přes p-padesát zlatých?“ zakoktal tentokrát i Juraj.

Převedeno na koruny, šlo o výbavu v řádech miliónů. S tím se ani (podle jeho názoru) předražený Šik&Šik nemohl rovnat.

Zoufale pohlédl na malou prodavačku a ta mu pohled výmluvně opětovala, aniž by sklopila své velké černé oči. Zdálo se mu, že v nich čte kapku úlevy doprovázené vítězoslavnou větou: Konečně ti došlo, jaký jsi trouba?

Footnotes

Adonis, syn Myrrhy a svého dědečka

Rozhlédl se jako štvané zvíře.

Jsem v pasti!

„Má tenhle obchod jiný východ?“ zeptal se rychle. Ať už měla dáma v masce jakýkoliv důvod mu kupovat šaty za milióny, nevěřil, že by mělo jít o nevinné laškování.

„M-možná.“

„Možná co?“

Prodavačka ztichla a nechala ho, ať si domyslí odpověď.

Když uteču, bude to ona, kdo zůstane, uvědomil si. Pokud zmizím jiným vchodem než vchodem pro zákazníky, dostane se do potíží.

„Rozumím,“ řekl a odložil šaty zpět na pult. „Až se budou ptát, proč jsem si ten balík nevzal, řekni, že nemám zájem.“

Místo aby souhlasila, malá prodavačka rázně přisunula šaty nazpět.

„N-nemůžete odmítnout, ctěný p-pane“ řekla naléhavě. „B-buďte rozumný, p-prosím. B-byla b-by vás škoda!“

Byla by mne škoda?

„Myslel jsem, že máš ze mne strach?“ zabručel. „Proč ten náhlý zájem o mé blaho?“

Když se začervenala, Juraj se zastyděl. Něco jiného bylo hrát roli zkaženého Tomáše Kocoura před krásnou Anjelikou a něco jiného být zachráněn nevinnou prodavačkou, kterou nejspíš dostal do maléru.

Ale já sám nevím, co se tady děje! Ale rozhodně není hloupá. Pochopila rychleji než já, že tady něco nehraje.

„Jak se jmenuješ, maličká?“ zeptal se.

„Říkají mi Hrdlička, ctěný p-pane. A nejsem tak m-maličká. Má rodina vlastní t-tento obchod,“ dodala a nadzvedla se na špičkách, aby mu dokázala jak svou výšku, tak i rodinné zázemí.

„Já…“ načal, ale nedořekl. Vzápětí ztratil vládu nad tělem.

„Já jsem jediný syn barona z Mechového kopce,“ představil se Žalud hrdě. Juraj trochu užasle zjistil, že ho jeho druhé já vykoplo od kormidla.

Krucinál, teď není čas na romantické komedie! Ostatně, tvůj pokus o námluvy stojí za starou belu.

Malá prodavačka se možná Žaludovi zamlouvala, ale ten se nezmohl na víc, než že na ni beze slova zíral a krvavě se červenal. Hrdlička zřejmě jeho výrazu báječně rozuměla, protože zrudla až po okraj krajkami zdobeného dekoltu.

No prosím, pomyslel si Juraj. Nač jsem se vůbec namáhal ti ukazovat, ty troubo, jak jednat s druhým pohlavím? Vždycky sebevědomě, ty stydlíne! Nikdy jako kašpar!

Zvědavě vyčkával, s čím jeho druhé já přijde. A čekal. A čekal.

„Buď klidná,“ řekl Žalud konečně a sáhl po balíku. „Zařídím, aby s tebou ta dáma byla spokojená. Převleču se tady a teď.“

I když se Hrdličce ulevilo, přece jen protočila panenky na jeho tady a teď.

„N-naši zákaznící se p-převlékají v k-komoře,“ ukázala vlevo. „P-první dveře, p-prosím. Ty d-druhé vedou na d-dvůr,“ dodala významně. Stále mu nabízela možnost utéct.

Tvé hrdinné rudnutí slaví úspěch, ušklíbl se Juraj. Tenhle ptáček je ochotný se pro tebe obětovat. Ne abys plácl nějakou hloupost.

„Neboj se,“ řekl Žalud, „já si dveře nespletu.“

Po další dlouhé minutě ticha.

„Děkuji ti, m-moje m-milá,“ zakoktal, zatímco zkoumal podlahu a špičky svých bot. „Půjdu.“

Dobrý pokus, zachechtal se Juraj, který ho napjatě poslouchal. Já z tebe vychovám světáka. To koktání a sklopené oči ti dodávají chlapecký šarm. Musíš být k zulíbání.

Protože ubohý Žalud vyčerpal svou slovní zásobu, Juraj ovládl tělo a zamířil se převléct. Oblek, který si odnesl, mu byl velký, ale sotva rozhořel vnitřní plamen, zjistil, že látka prošívaná platinovým vzorem se přizpůsobuje jeho proporcím.

Miluju kouzla a čáry, pomyslel si a spokojeně se sledoval v zrcadle. Nezískal punc středověkého galána, jak si představoval - místo toho viděl poněkud orientální postavu: dlouhý kabát s širokými rukávy, splývavou košili nad volnými kalhotami a kulatý klobouk, vše v odstínech slonové kosti, v křiklavé barvě, nad kterou ohrnoval nos.

V tomhle kostýmu se za mnou budou otáčet i chlapi, pomyslel si. Nejenže světlá barva vypadala nápadně, ale nikdo ji tady nenosil. Až na tu dámu, která za mne zaplatila. Žena v bílém? Nemluvil o jedné takové Záviš?

Když vyšel ven z převlékárny, marnivě se ukázal Hrdličce, která ho po ženském způsobu upravila a narovnala záhyby.

„P-perfektní.“

„Děkuji, maličká,“ mrkl na ni Juraj, který se rozhodně nehodlal červenat.

Hrdlička rozhořčeně dupla.

„N-nejsem m-maličká!“

„Jsi maličká a roztomilá. Pověz mi,“ důvěrně se k ní naklonil. „Když přežiju další hodiny ve zdraví, budeš mít radost, když se za tebou stavím? Nemáš moc zákazníků, třeba bys uvítala, kdyby tě někdo rozveselil.“

„Vůbec n-nebudu mít r-radost,“ zamračila se a dodala, „když mi b-budete říkat m-maličká.“

„Chápu, maličká.“

„Vy jste zlý.“

„Zlý?“ škádlil ji. „Copak nevypadám jako anděl? Celý v bílém a se zlatými vlasy?“

Hrdlička ustoupila o tři kroky a založila ruce na hrudi: „S-sbohem! T-ta d-dáma čeká v cukrárně p-přes ulici.“

Zmínka o andělech dívku rozrušila. I slepý by si všiml, že se jí nezamlouvala.

Je něco špatného na andělech? dumal Juraj, když odcházel, překvapený tak chladným rozloučením. Neměl mnoho času nad tím přemýšlet, protože cíl jeho cesty se nacházel před ním, o několik desítek metrů dál.

Dáma s maskou seděla na venkovní terase cukrárny, která vypadala všelijak, jen ne středověce. Juraj si byl jistý, že by podobnou našel v Itálii na každém rohu.

Přesto bylo na cukrárně něco zvláštní, něco netypického až osamělého. Každý přecházel na druhou stranu ulice, jen aby se jí vyhnul; každý pospíchal kolem se sklopenýma očima a v hlubokém předklonu; každý se pak v bezpečné vzdálenosti zvědavě ohlédl a znovu uctivě uklonil.

Jako by se ti lidé neodvažovali nadechnout, jsou-li v její blízkosti, napadlo Juraje, když tu přízračnou scénu pozoroval.

Aby naznačil, že tu není místo pro kohokoliv dalšího, majitel cukrárny odstranil zbylé stoly, takže zůstala jen žena v masce a jedna prázdná židle.

Nyní přichází hrdina! Prosím, potlesk!

S pocitem nepatřičnosti, že míří výš, než mu přísluší, Juraj se posadil na připravené místo.

„Dobrý večer, pane Trojáku,“ řekla žena a zabořila lžičku do kopečku se zmrzlinou. „Nechal jste mne čekat dlouho. To je pro mne velmi nezvyklá zkušenost.“

Všechno je jednou poprvé, zavrčel by Tomáš Kocour, ale Juraj se neodvážil ani náznakem být neuctivý. Také ale potlačil touhu se pokorně omluvit. Očarovaně zíral na růžové rty pod maskou a nemohl se od nich odtrhnout.

„I pro mne to byla nezvyklá zkušenost,“ donutil se říct. „Chvíli mi trvalo, než jsem se, ehm, zorientoval. Žádná mi ještě nekoupila úbor. Chcete si mne prověřit? Od hlavy až k patě?“

„Jste drzý! Poznávám jeho školu. Kde je!“

„Kde je kdo?“ opáčil s námahou.

„Nedělejte hlupáka! Mluvím přirozeně o svém bratrovi, pane Trojáku.“

Bratr? Jaký bratr?

Měl dojem, že světlo ulice potemnělo a reflektory jeviště osvítily ženu s maskou. Kromě ní neuměl nic vnímat, na nic se soustředit. S její přítomností přicházela opilost, která pohlcovala každičkou buňku příčetnosti.

„Bratr?“ řekl bezmocně a potřásl hlavou.

„Vzpamatujte se, pane Trojáku,“ napomenula ho. „Z vašeho výstupu se slečnou z Lipové aleje bych soudila, že nebudete z těch, kteří blábolí v mé přítomnosti.“

Matně si vybavil jednu ze schůzek, které pořádal Záviš. Ta schůzka byla něčím výjimečná, ale čím? Lhostejný potížista popisoval s nebývalou pečlivostí půvab jedné ženy, mluvil o dokonalých ústech, až ho Světlana podezírala z fetišismu a navrhovala jedovatě Lýdii, aby si také pořídila rtíky a la kačer.

„Revizorka,“ vypravil ze sebe. „Vy jste Revizorka, Adonisova sestra.“

V duchu musel Závišovi zatleskat. Jen muž chladný jako kámen dokázal tohle snášet. Krása, která způsobuje fyzickou bolest, pomyslel si. I když byl Žalud méně vnímavý k vnitřnímu plameni než Kopretina, přesto byl vnímavější než většina zdejšího obyvatelstva. Nyní si připadal jako dítě s nemocí motýlích křídel. Ta ženská je jako pekelná výheň! Spaluje mne!

„Adonis? To je kdo?“ zeptala se.

„Adonis, syn Myrrhy a svého dědečka,“ řekl mechanicky. „Milenec bohyně Persefoné a bohyně Afrodité.“

„Stále blábolíte! Jak někdo může být synem svého dědečka? Já se ptám na bratra! Kde je? Nebo ještě lépe: Kde je ten prokletý bastard Velehradský?“

„V lese Roztomilých kulíšků! Mezi monstry.“

Její rozhořčení ho málem srazilo ze židle.

„To já přece vím,“ zavrčela, „že zůstal mezi svými zvířecími miláčky. Pane Trojáku, já se ptám, proč nepřivedl mého bratr do civilizace, zpět za mnou? Ani na okamžik neuvěřím, že můj citlivý bratr si užívá společnost dvou zmutovaných samic a kohorty příšer. Udělala jsem strašlivou chybu, že jsem poslechla velectěnou paní,“ zanaříkala. „Můj nebohý bratře! Komu jsem tě jen svěřila!“

Připitomělá! vzpomněl si Juraj. Záviš o ní řekl, že je připitomělá. Jistě, z pohledu potížisty musí každý takový projev působit dětinsky.

On sám se ale toužil nabídnout, že se vrátí zpět do nebezpečného lesa a Záviše přivede. Zároveň se v něm zmáhala rostoucí žárlivost na Adonise. Ať bratr nebo ne, chci, aby myslela jen na mne! Možná bych ho měl zabít.

„Iracionální,“ zasténal.

„Prosím?“

„Pře-stá-vám mys-let ro-zum-ně,“ slabikoval namáhavě. „Ztlumte to, krucinál!“

Teprve nyní si uvědomila, co dělá a ovládla svůj vnitřní plamen.

„Poznávám Velehradského školu,“ řekla mírně. „Měl byste být na sebe hrdý, pane Trojáků. Mnoho mužů a žen mi v této chvíli už líbalo nohy.“

Líbat nohy! Juraj se musel přidržet židle, aby je nenásledoval, za tak dobrý nápad to považoval.

„Pochopila jsem správně,“ pokračovala Revizorka, „že ten, kterého jste pojmenovali Adonis, je můj bratr? Je v pořádku?“

„V naprostém,“ řekl rychle. Tolik soudnosti mu zůstalo, aby Revizorce nevysvětloval okolnosti, za jakých Adonis vystupoval na světlo světa. Když jim po dlouhém přemlouvání Gabriela prozradila, čeho byla svědkem, šokovala kdekoho. Tedy až na Světlanu, která velmi kvitovala, že Adonis dává přednost jí před Lýdií a ochotně se nabídla, že bude asistovat při jeho vyvolávání.

„Zachoval si svou osobnost a vzpomínky?“ zeptala se Revizorka úzkostlivě.

„Pokud mohu soudit, pak ano.“

„Děkuji.“

V očích pod maskou se objevily dojaté slzy a Juraje napadla celá řada nesmyslů: od básnické touhy je slíbat až po žárlivou vendetu proti Adonisovi. Krom toho vysloveně toužil být tím, pro koho ona bude plakat.

Jestli je tady někdo připitomělý, jsem to já!

Snažil se vybičovat do vzteku a pohrdání, aby mu ty dvě emoce dodaly sílu. Rozhořel vnitřní plamen, vlil ho do svalů a náhle zjistil, že v ruce svírá ulomený kus židle.

„Stačilo se zeptat,“ vyhrkl s námahou a ukázal na své nové šaty. „Nemusela jste proto utrácet peníze. Byl bych vám rád odpověděl.“

„Každý muž mi rád odpovídá, proto jsem peníze neutrácela,“ řekla klidně. „Potkala jsem jen dva, kteří dokáží vzdorovat mému kouzlu.“

„Pak by vám měli říkat Kirké,“ zabručel.

Footnotes

Kamkoliv přijdete, buďte pyšný jako bůh!

„Kirké?“

Zatímco vysvětloval pověst o kouzelnici, roztřesený majitel cukrárny přinesl dva zdobené poháry s desertem. Jeden z nich nepřátelsky položil před Juraje, kdežto druhý s tisícem úklon položil před ni. Následně zkameněl a z koutku úst mu tekly sliny. Jeho nepatrný vnitřní plamen ho nedokázal uchránit před svůdným kouzlem. Juraj raději vstal a pomohl mu odejít. Zato sklidil šťavnatou snůšku nadávek a výhrůžek, sotva se očarovaný muž vzpamatoval natolik, aby mohl mluvit.

„Jestli se jí jen dotkneš, ty chlípné prase, vykuchám tě,“ sípal celý brunátný. „Ztrať se, protože já ji musím mít pro sebe. Hnusíš se jí! Táhni!“

Jakmile se ale ocitli ve vnitřních prostorách, plných mosazných přístrojů a skleněných vitrín, cukrář se vrhl na podlahu a bil čelem o kachličky v nejlepší orientální tradici.

„Ctěný pane, já se omlouvám,“ naříkal. „Odpusťte mi, prosím. To jsem nemluvil já, ale nějaký démon. Byl jsem posedlý.“

„Démon? Važ slova, kamaráde,“ napomenul ho Juraj, kterému se také ulevilo. „Kdyby tě ten tvůj démon uslyšel, byl bys vyřízený. Počítám, že nejsi zvyklý na takové zákaznice.“

„Je to obrovská čest!“

I slepý by poznal, že cukrář by takovou čest rád přenechal jiným.

Hrdlička musí mít ocelové nervy, pomyslel si Juraj s něžnou vzpomínkou na malou prodavačku. Ji návštěva téhle dámy tolik nesemlela. Může být, že ženy jí odolají lépe?

O tom ale pochyboval. Velká část hrůzy, kterou Revizorka vyvolávala, ležela v síle vnitřního plamene, který ji obklopoval a působil na psychiku těch, kteří mu neuměli vzdorovat.

„Uděláme to takto,“ řekl Juraj. „Pokud si ta dáma něco objedná, necháš tác na výdejním okénku a já si pro něj přijdu.“

„To se nehodí.“

„Chceš nás snad obsluhovat osobně?“

„Ne, ctěný pane,“ splaskl cukrář a zoufale dodal. „Prosím, nejezte ten pohár.“

„Proč?“

„Já ho totiž otrávil.“

Juraje zamrazilo. „Nemám slov!“

„Ctěný pane, pochopte. To, že s ní sedíte, je neomluvitelný zločin. Musíte zemřít. Jste prach ulice, který se musí zamést,“ vychrlil ze sebe cukrář. „Nenávidím vás.“

Při pohledu na rozzuřeného muže Juraj pochopil, že následky budou trvat ještě chvíli.

„Drž si od ní odstup,“ poručil mu. „A neodpovídej na naše volání. Pokud vyjdeš a uděláš nějakou nepředloženou hloupost, neručím za sebe. V její přítomnosti rozhodně ne.“

„Pane, já se omlouvám. Jsem ženatý muž. Dvacet let jsem byl věrný. Ale nikdy jsem nepoznal skutečnou lásku,“ drmolil cukrář. „Vy byste ji nikdy nemohl milovat tak jako já. Táhněte do pekel!“

„Ano, ano. Už běžím.“

Juraj napustil do sklenice studenou vodu a vylil ji nešťastníkovi na hlavu. „Lepší?“

Cukrář zvedl hlavu se slehlými vlasy.

„Lepší, pane. Promiňte mi, prosím.“

Ale v jeho pohledu zůstával náznak šílenství. Od tebe si, chlape, nic do úst nevezmu, pomyslel si Juraj, trochu zaskočený, že nebezpečí hrozí z tak nepravděpodobného úhlu.

Vrátil se k jedinému stolu na terase. Revizorka klidně pojídala svůj desert, nejspíš už několikátý, jak usoudil z řady dokončených pohárů. Pohled na rudé jahody, jak mizí mezi růžovými rty, byl tak hříšně vybízivý, že zkameněl na místě.

„Vy nebudete, pane Trojáku?“ zeptala se ho klidně a ukázala na jeho pohár se zjevným úmyslem ho sníst.

Chuť k jídlu ti tedy nechybí, pomyslel si, ale stále nebyl schopný se hnout. Teprve když si jeho mlčení vyložila jako souhlas a natáhla se přes stůl, vyrazil vpřed a vyrazil ji pohár z ruky. Střepy a ovoce se rozpleskly na podlaze, která mazlavé zbytky zázračně vstřebala.

Revizorka nevzrušeně zvedla obočí: „Netušila jsem, že jste tak hladový.“

„Právě jsem vám zachránil život,“ vypravil ze sebe. „Možná jsem se neměl obtěžovat. To, že cukrář zešílel, padá na vaši hlavu.“

„Snažil se vás otrávit?“ zamračila se. „Kdybych se nepotřebovala s vámi setkat, nešla bych mezi prostý lid. Mají na mne přehnanou reakci, někdy se nevzpamatují.“

Juraje zamrazilo, když si vzpomněl na obětavou Hrdličku. „Chcete říct, že bude mít trvalé následky?“

„Doufejme že ne. Mít tisíce ctitelů je ale únavné. O tom se ostatně brzy přesvědčíte sám, pane Trojáku.“

„Já nehodlám mít tisíce fanynek,“ ujistil ji.

„Fanynek? Hezké slovo! Vy jste roztomilý, vůbec ne jako ten bastard,“ vzdychla si. „Skoro lituji, že jsem z vás udělala svého chráněnce. Jestliže chcete někoho obviňovat, obviňujte Velehradského. Kdyby přivedl bratr do města, mohl jste v našem světě žít déle.“

S neblahým tušením se posadil zpět ke stolu. „Jak to?“

„My, kteří sloužíme velectěné paní gubernátorce, vychováváme další služebníky, své chráněnce. Ti mí bohužel nikdy nevydrželi dlouho.“

„Proč?“

„Protože rychle umírají,“ podotkla pochmurně. „Má přízeň je jako polibek smrti. Představte si stovky žárlivých cukrářů, kteří vás chtějí utratit jako psa. Někteří z nich jsou muži s velkým vlivem. Oni se dozvědí, že někdo nový oblékl bílé barvy, a budou doufat, že když vás odstraní, vaše místo se uvolní pro ně.“

„Asi by nepomohlo, kdybych se hned svlékl do naha?“ usmál se Juraj. Smrtelné nebezpečí ho nezajímalo. Jeho malá dušička se mohla zbláznit, že ho veřejně nazvaly svým chráněncem. K tomu jediným, pochechtával se blaženě, už napůl šílený.

„Svatá Světlano, pomož mi,“ vykřikl a zakousl se do vlastní ruky. Já tušila, že se beze mne neobejdeš, uslyšel v hlavě.

Tohle byla oblíbená fráze jeho sestry. Nyní se k ní upínal, zatímco si hryzal prsty.

„Vím, že mladý pán z Mechového kopce za nic nemůže,“ podotkla Revizorka, která si jeho výkřik špatně vyložila. „Není zločin otevřít se posedlosti. Bude to ale jeho tělo, které tady zemře. Slibuji proto, že se postarám o jeho sestry.“

„Mé sestry nechej na pokoji!“

Žalud, který se do té doby, velmi rozumně a velmi ustrašeně krčil v hlubinách podvědomí, převzal kormidlo. Nejspíš si domyslel, co by znamenalo, kdyby děsivá Revizorka projevila přízeň dalšímu členu jeho rodiny.

„Ve svém vlastním zájmu,“ doporučila mu Revizorka, „byste měl přenechat jednání panu Trojákovi, mladý pane z Mechového kopce. Začínáte slintat.“

Na to už ubohý Žalud neuměl reagovat. Sotva převzal vládu nad tělem, její kouzlo se do něj opřelo plnou silou. Chudáka Žaluda dokázala ochromit i obyčejná Hrdlička, natožpak tahle Nemesis všech mužů.

Běž zpátky, hrdino!

Juraj, kterému pobyt v podvědomí pomohl se vzpamatovat, se prodral na povrch a rozhořel vnitřní plamen na plný výkon. Udržovat ho vyžadovalo takové soustředění, že svůdné kouzlo se nemělo kde uchytit.

„Působivé,“ zatleskala Revizorka. Bylo to jemné tlumené tleskání, protože nosila hedvábné rukavičky s platinovým vzorem. „Toto byl druhý důvod, proč jsem si vás vybrala. Genetická informace barona z Mechového kopce a jeho první manželky ve spojení s vaším intelektem, pane Trojáku, vytváří příslib něčeho úžasného - věčná škoda, že vás mí ctitelé ubijí. Chápejte, prosím, že jsem bezmocná. Čím více bych se vás snažila chránit, tím více by vás nenáviděli.“

„Tomu rozumím,“ řekl Juraj při vzpomínce, jak žárlil na Adonise jen proto, že o něj ona měla starost. „Byl ještě nějaký třetí důvod, proč si mne vybrat?“

„Samozřejmě, že ano.“

„Jaký?“

„Vaše vlasy.“

„Mé vlasy? Co je s nimi?“

„Jsou báječné,“ řekla zasněně a stáhla si rukavičky. Když se objevily její dokonalé prsty, Juraj málem nechal vyhasnout vnitřní plamen. Bláznivá představivost mu vykreslovala neuvěřitelně živé obrazy toho, co by…

Drž se, bratříčku, je to jen ruka, prachsprostá ruka, takových jsou tucty.

Pomocí vnitřního plamene vytvořil rozmazaný hologram sestřiny podoby. Ta před ním roztáhla paže jako živý štít a pohrdavě ucedila: „Cede, puella pulcherrima! Frater meus asinus est!“

Ustup, dívko nejkrásnější! Můj bratr je osel!

„Ohó, primitivní mentální štít ve vašem věku, pane Trojáku? Jste tak vzácně talentovaný.“

Mentální štít? Juraj se málem rozplakal. Ze všech možných osob, které jsem si mohl vybrat, jsem si vybral právě ji, aby mne chránila? A ta její latina! Koho vůbec před kým chrání? Mne před ní, nebo ji před mnou?

„Kdo je ta dívka?“ zeptala se Revizorka a zvědavě si Světlaninu podobu prohlížela. „Vaše vyvolená?“

„Namyšlená káča,“ odtušil Juraj. Chtěl sice vykřiknout: „Jak bych mohl mít jinou vyvolenou než tebe!“, ale ovládl se.

„Mentální štít,“ vysvětlila Revizorka, „má často podobu těch, kteří jsou našemu srdci nejbližší.“

„Máte v zásadě pravdu,“ souhlasil Juraj. „Ona je blízko mému srdci. Leží mi totiž v žaludku. C-co t-to děláte?“

Zatímco seděl, Revizorka ho obešla a zabořila mu prsty do vlasů. I když šlo o vjem po všech stránkách příjemný, Juraj měl obavu, že pokud se tohle dozví horda ženiných ctitelů, budou mít o to větší touhu ho sprovodit ze světa.

„Doufám, že jste, pane Trojáku, nechtěl udělat nic tak hloupého jako se nechat ostříhat,“ poznamenala, zatímco mu rozdělila vlasy na jednotlivé prameny a začala je splétat. „Chcete prozradit tajemství svého původu?“

„Mého původu? Myslíte původu mé mladší sestry?“

Juraj neměl žádný důvod se domnívat, že Žaludova a Kopretina matka byla něčím výjimečná. Zato Gabriela si několikrát stěžovala, že ve Hře má být jejím dědečkem arcidémon Černobog. Z nějakého důvodu se jí vznešený předek vůbec nezamlouval.

„Nikoliv, o ni mi nejde,“ nesouhlasila Revizorka. „Současná baronka je jednou z tisíce dcer. Je jistě výjimečné, ale ten starý chlípník se výjimečně činil, aby se jeho plémě nestalo právě vzácným. Původ vaší mladší sestry není tak neobvyklý jako původ mladého pána z Mechového kopce.“

Pak se zarazila a rozmrzele se opravila. „Ona samozřejmě není vaše mladší sestra, pane Trojáku. Ta dvojjedinost mne mate. Rozumíte mi alespoň trochu?“

„Rozumím vám skvěle,“ ujistil ji a donutil se vstát. Tajemství tvého původu bude muset počkat, pomyslel si na Žaludovu adresu. Blížila se šestá hodiny, tedy čas, když se brány do Hry uzavíraly. Kdyby Žalud zůstal ve společnosti krásné Revizorky sám, následky by byly nepředstavitelné.

Zítra ráno bych se možná neměl kam vracet.

„Odcházíte, pane Trojáku?“ zamračila se, viditelně zklamaná, že nestačila dokončit jeho účes. „Zdá se, že nerozumíte zdejším zvykům. Jsem to já, kdo opouští vás, ne naopak.“

„Za chvíli přestanu být dvojjediný,“ sykl. „Jestli mne budete zdržovat, budete nás mít na svědomí.“

„Ach tak! Chápu! Pak se tedy rozlučme. Věřte mi, že ta poslední věc, kterou bych chtěla, je vás ohrozit.“

Myslíš víc, než se ti už podařilo, ušklíbl se Juraj v duchu a začínal souhlasit se Závišem, že Revizorka má v sobě cosi dětsky připitomělého. Dětsky roztomilého, opravil se vzápětí, znechucený tak nejapnou myšlenkou. Ona stojí nade vší kritikou!

Předmět jeho úvah k němu přistoupil a políbil ho na tvář. Jurajovi se podlomila kolena.

„Vyřiďte prosím panu Velehradskému, že chci svého bratra zpět,“ zašeptala Revizorka. „Velmi brzy, prosím. Stokrát si může myslet, že mu nyní nemůžu ublížit, ale mýlí se. Jste tu vy, pane Trojáku. Jsou zde také dvě dcery z Mechového kopce. Každý z vás v mém dosahu.“

„Chcete nám vyhrožovat?“

Měl potíže se soustředit, ale všiml si, že Revizorka vynechala Lýdiinu Lištičku. Přehlédla ji? Nebo netuší, že patří k nám?

Něžně ho pohladila a on si připadal jako oddaný pes.

„Nikdy, pane Trojáku,“ řekla. „Stal jste se mým chráněncem. V očích veřejnosti jste předmětem mé přízně, neublížila jsem vám, naopak - pozdvihla jsem vás z bláta do nebes. Kamkoliv přijdete, buďte pyšný jako bůh!“

A s těmi slovy odešla.

Footnotes

Omlouvám se za celé lidské pokolení

Děsí se toho být jako jiní, proto se oblékají do šatů mnoha barev. Výzvu, aby dorostli do velikosti velkých, řeší křiklavou různorodostí. — Míjena Adlofová

Bylo osm hodin ráno a Záviš osaměl ve svém bytě.

Rodinný život se přeceňuje, pomyslel si trpce, když se vydal na pravidelnou výpravu do ložnice, kde na široké posteli přespávaly Lýdie a Gabriela. Ty dvě měly velice svéráznou představu o tom, jak vypadá útulný pokoj.

Lýdie, která žárlila na Lištičku, jí nikdy nedovolila uklízet. Místo toho, snad aby dokázala, že i ona si poradí v domácnosti, sesbírala rozházené svršky, nastrkala je do zásuvek a místnost nechávala v klamném zdání, že je všechno jak má. Sotva ale otevřel první skříň, vypadl na něho celý její šatník.

„Krucinál,“ zařval, sotva mu nohy zasypala lavina prádla. „Kdyby ses alespoň obtěžovala ty hadry třídit!“

S pocitem odsouzence před popravou se sehnul a začal dělat pořádek. Soužití s ženami ho dráždilo natolik, že slábnutí svých duševních schopností začínal přisuzovat jim. Na rozdíl od nehmatatelného psychoviru, ony byly až moc hmatatelné.

Není divu, že ženatí chlapi jsou snadnější na odstřel, pomyslel si. Kdykoliv si mohl vybrat, zranitelná místa hledal o zástupců korporace s rodinným životem. Ti měli sklony k duševní nestálosti, kterou u samotářů málokdy pozoroval.

Každá zkušenost ti může přinést cenné ponaučení, zaslechl škodolibé nabádání ředitelky sirotčince. Záleží na tobě, jak si s ní poradíš.

„Jistě,“ ušklíbl se. „A proto ses nikdy nevdala, ty stará čarodějnice. A co je zase tohle?“

Když se sehnul, pod nočním stolkem našel zakutálenou sklenici, jednu ze tří, které už oželel. Bylo mu, jako by se domů vrátilo ztracené dítě. S tím se mísilo neblahé tušení, že zbylé dvě už nikdy nenajde.

„Jste zatraceně sentimentální ořech, můj pane,“ ozvalo se nad ním. „Vy tady pláčete nad kusem skla, zatímco hoří Řím. Hotový Nero!“

„Ty jsi mi scházela,“ vzdychl si a zvedl oči.

Před ním se objevilo bojiště jako ze světových válek. Rozstřílenou krajinu lemovaly zákopy a hromady mrtvol pohádkových bytostí. V jedné z předprsní, oblečená do maršálské uniformy, stála malá víla a se zarputilým výrazem hleděla do dalekohledu.

„Co se děje, malá a bojovná?“ optal se Záviš. Chytrou čelenku nosil od rána do večera a náhlá změna prostředí ho nepřekvapila.

„Kyberútok,“ ucedila malá víla a zapálila si dýmku. „Jsme pod palbou. Neustále. Od chvíle, kdy jsme zazářili v Herním Centru, máme na krku všechny korporátní hackery, co jich svět nosí. Břídil vedle břídila,“ dodala pohrdavě. „Nechápu, proč se vy pytle masa a kostí hrnete do věcí, kterým nerozumíte.“

„Omlouvám se za celé lidské pokolení,“ zabručel Záviš nepřítomně a vytáhl krabičku od průhledných krajkových kalhotek. „A mám, co jsem hledal!“

„Fjů,“ hvízdla malá víla. „Kdyby Stínošlápek tušil, že se Krajcarové přehrabujete ve spodním prádle, praskla by mu žíla. Dal jste se na fetišismus, Vaše Perverzní Veličenstvo? Mám vás nechat o samotě, ať dokončíte, co jste načal?“

Malá víla se sklonila ke své maršálské uniformě a sugestivně začichala.

„Pubertální představivost,“ odfrkl Záviš. „Chudák Lýdie nejspíš věřila, že jsem víc gentleman, než skutečně jsem. Polez ven, ty hříšné pokušení. Potřebuji tě!“

„Pro vaši informaci, vy hnusné zvíře, mám plný záznam,“ ozvala se malá víla, která měla oči navrh hlavy a málem jí vypadávaly z důlků. „Když mi nekoupíte další výpočetní kapacitu, zrzka se dozví, co jste zač.“

„Pochybuji, že by zrzka měla odvahu si stěžovat,“ odsekl Záviš a vytáhl zpod jemné látky plató s modrými pilulkami. „Tady schovává svůj malý poklad.“

„Aha,“ řekla malá víla zklamaně. „Ona je nepřestala brát?“

„Kdyby přestala, byla by tuhá,“ vysvětlil Záviš. „Tolik bys měla vědět. Nejde s nimi skoncovat tak lehce.“

„Když jste se tvářil, že ji věříte, chtěl jste, aby se cítila provinile, můj odporný pane?“

„Něco na ten způsob,“ souhlasil a hbitě vyměnil plató za plató. Protože dvě pilulky chyběly, vyloupl je i z nového balení. Pak uspořádal skříň do podobného stavu, v jakém ji našel.

„Co jste právě provedl?“ zeptala se malá víla se zájmem.

„Copak mi nečteš myšlenky?“

„Snažím se jim vyhnout. Cítím se pak špinavá.“

„S malou Gabrielou jsme naředili účinnou látku a přidali pár složek, které mé milované snoubence pomůžou s odvykáním. Brzy se na modré pilulky ani nepodívá.“

„To zní bezpečně! Při vší úctě k odborným znalostem naší slečny Márové, nepletete si svou milovanou snoubenku s pokusným králíkem? Proč se neobrátit na odborníky? Je vám líto peněz?“

„V oblasti biochemie je malá Gabriela génius. Trochu uvažuj! Jestliže se společnost snaží ve svých občanech vyvolat závislost, aby je ovládala, proč by jim měla rozdávat klíč k řetězům? Jediné, co léčba nabízí, je iluze volby. Kdyby Lékařská-Soukromá tušila, na čem Gabriela pracuje, zlikvidovali by ji.“

„Aneb jak se nechat šťastně adoptovat,“ ušklíbla se malá víla. „Být vaše dceruška je terno. Pospěšte si! Budete mít návštěvu.“

„Koho?“

„Je to mladý Troják. Splnil povinnost, doprovodil všechny na univerzitu, zdejchl se z přednášky a vrací se ve svých stopách. Bude tu za deset minut.“

Něco se stalo?

I když by nikdo Juraje neoznačil za studijní typ, strojní fakultu navštěvoval pilně a spolehlivě. Na rozdíl od Světlany, která dělala vždy jen, co ji bavilo, Juraj dělal vždy, co musel. Jestliže své železné zvyky porušil, měl k tomu jistě vážný důvod.

CINK! CINK!

„Pusť ho dál.“

Sotva Juraj vstoupil do místnosti, dramaticky prohlásil: „Zbabral jsem, co se dalo!“

„Přiznej se ke svým chybám a bude ti odpuštěno,“ podotkl Záviš. „To tvrdí rodiče svým dětem. Ale málokteré je tak hloupé, aby jim uvěřilo. Co jsi provedl?“

Zběžně studoval svého nenadálého návštěvníka. Nevypadáš provinile, chlapče, pomyslel si, skoro bych řekl, že začínáš připomínat svou sestru.

Když se poprvé setkali, Juraj působil jako věrný stín, zatlačený do pozadí vlivem Světlaniny zářivé osobnosti. Dokud žil s rodiči, nikdo ho nepovzbuzoval, aby přijal průbojnější roli, spíše se předpokládalo, že bude něco jako osobní strážce, věrný a stále na pozadí.

Jako by ta holka potřebovala, aby se o ni někdo staral, pomyslel si Záviš. Od chvíle, kdy začal protěžovat bratra na úkor sestry, se nemohl zbavit dojmu, že Světlanu soutěžení, které sourozencům vnutil, baví a že velice dobře ví, oč mu jde.

Navíc se mne pokusila svést, vzpomněl si. Kdybych měl hlavu v pořádku, nejspíš by si mne omotala kolem prstu. Alespoň k něčemu je Ještěr užitečný.

Když mu Lýdie vyprávěla, jak Světlana necouvla ani před Benjamínem Juliem, člověkem, který svým vlivem a pozicí převyšoval leckteré zlaté a který byl hybnou sílou za Šik&Šik, začínal mít jistá podezření.

Jaká je pravděpodobnost, že herecká rodina vychová takové dítě? Nejsou herci prázdné nádoby, co hlasitě duní? A jaká je pravděpodobnost, že v té rodině skončí génius jako Gabriela Márová?

Pokud šlo o potomky z lepších rodiny, ti povedenější připomínali Lýdii Krajcarovou nebo jejího nevlastního ctižádostivého bratra Alfréda, zatímco ti méně povedení, kterých byla většina, připomínali Darinu Krajcarovou.

A pak tady máme sourozence Trojákovi. Oba dva jako stvoření, aby zamotali hlavu druhému pohlaví. Jsou tak okouzlující a působiví.

Zde se přirozeně neodkazoval na jejich vzhled. Pro plasťáky byli všichni stříbrní jako dokonalé panenky, upoutávky na říši snů.

Jenomže společnost potlačuje živočišnou přitažlivost, vyžaduje zdání chladné a nedostupné dokonalosti. Kdežto Trojákovi se nevyhýbají doteku, právě naopak.

Všiml si, že Světlana často vstupuje lidem do osobního prostoru a tím je vyvádí z míry, aby je mohla lépe ovládat.

A ten kluk není o nic lepší, pomyslel si trpce. Od návštěvy Šik&Šik zaznamenal, že Gabriela, jak jí přibývalo sebevědomí způsobené bioaktivními krémy, cvičením a snad i sloučením s baronovou dcerou, po Jurajovi pokukuje.

Jak s ní mám potom vychovat bezcitné monstrum? postěžoval si malé víle, důvěrnici svých posledních dnů.

Ta si ho štítivě změřila: „Každý nemá vaše vrozené vlohy, Vaše Hnusnosti. A přestaňte myslet tak hlasitě. Vedu válku, jestli dovolíte.“

Aby dala najevo, jak je zaměstnaná, začala štěkat rozkazy na své jednotky, složené z muchomůrek.

„Co se děje?“ zeptal se Juraj, náhle nervózní, jak Záviš zakroutil hlavou.

„Nic, zuřivý kyberútok. Malá a přepracovaná maká přesčas a dává mi to sežrat. Ale zpátky k tématu. Nejsem tvůj táta, takže mi je jedno, že jsi za školou - ale předpokládám, že jsi měl dobrý důvod proč opustit kouzla mechaniky.“

Když si Juraj uvědomil, co slyší, zarazil se.

„Jak víš, co jsem měl mít za přednášku?“ zeptal se užasle.

„Snažím se držet přehled o všech vašich aktivitách. Každý z vás má v patách stínový klon. Kdekoliv jsou veřejné i neveřejné kamery, tam jsou Stínošlápkovy oči. Malá a disciplinovaná ho vycepovala dobře.“

Oba virtuální pomocníčci dokázali nahradit velkou část výzvědného týmu, na který v časech své největší slávy spoléhal. Jejich výpočetní kapacita ovšem stála nehorázné peníze. Trvající kyberútoky vyčerpaly velkou část zdrojů, které Šest společníků vydělalo.

Ti dva jsou mí nejlépe placení zaměstnanci, pomyslel si a nepřátelsky si změřil malou vílu, která právě velkým kladivem zatloukala do podlahy bílého chlupatého červa. Zůstala po něm obří kaluž zelenkavé krve. Neprosil jsem tě, aby sis odpustila ty své zhůvěřilé animace?

„Tak pardon,“ odsekla. „Jsem sice v jednom kole, ale jestli máte potřebu, klidně vám uvařím kafe, abych vám vyhověla. Nemám ještě zatančit?“

Z malé víly kapaly mamutí kapky potu, což naznačovalo, že vytěžuje veškeré dostupné prostředky. Mávnutím své kouzelné hůlky odstranila rozšířenou realitu ze Závišova vnímaní a zmizela.

Záviš se nyní mohl věnovat své návštěvě.

„Čili?“ zeptal se.

Footnotes

Mám sepsat závěť?

Napůl zahanbeně a napůl pyšně, Juraj shrnul svá poslední dobrodružství. Když vyprávěl o omračujících účincích Revizorčina šarmu, trochu se zadrhl, ale přesto nic nevynechal.

„Ona jde po tobě, Záviši,“ podotkl. „Chce mít bratra u sebe. Proč jsi vůbec zůstal v lese?“

„Právě proto.“

„Ty jsi tušil, že bude dělat problémy?“ zeptal se Juraj ohromeně.

Záviš se ušklíbl.

„Ano, jsem vševědoucí,“ řekl. „Ne, nic jsem netušil. V lese jsem zůstal, protože odejít by znamenalo přestat si hrát na lesapána.“

„Tvoje monstra tě potřebují?“

To zní, jako by ses ptal na mé ubohé děti! zasmál se v duchu Záviš.

„My potřebujeme je,“ řekl nahlas. „Mechový kopec by mohl padnout, kdybych se nedržel poblíž. Sám baron nevidí svou situaci růžově. Ale zpět k tvojí otázce. Zůstal jsem v lese, abych nám zajistil ústupovou cestu. Po Lištičce jde sekta Devíti draků.“

„Dokázala by mezi monstry vůbec přežít?“ zeptal se pochybovačně Juraj. „Každý není jako ty, napůl, ehm, ještěr.“

„Dlouhodobě určitě ne. Ale umím ji bezpečně doprovodit na Mechový kopec.“

„Jak vysvětlíš její přítomnost baronce?“

„Lištička si poradí,“ pokrčil Záviš rameny. „Ale tady předbíháme. Předpokládám, že Lištičce chrám bohyně Lady zajistí bezpečí. Větší starosti mám o tebe.“

„Ano, Revizorka je problém,“ připustil Juraj.

„O ní nemluvím.“

„Pak tedy Anjelika? S ní si nedělej starosti, já si poradím.“

„Ani tvá sličná Anjelika mne netrápí,“ napomenul ho Záviš. „Bylo by myslím urážkou tvého výcviku předpokládat, že neporazíš jejího snoubence s mečem v ruce.“

Pokud šlo o bojová umění, Juraj patřil mezi slušné amatéry. Ve Hře ale neexistovaly simulační tréninkové programy, proto slušný amatér v realitě se mohl stát nadprůměrným šermířem ve Hře. Když se pak připočetly baronovy silové techniky, Juraj s Žaludem tvořili těžko porazitelnou dvojici.

„Pak tedy ten cukrář,“ zkusil Juraj.

Jak dlouho budeš tancovat kolem horké kaše? pomyslel si Záviš. Oba víme, koho jsi vynechal.

„Hrdlička?“ zeptal se nevěřícně Juraj. „Nemožné!“

„Samozřejmě, nemožné,“ trpce souhlasil Záviš. „Byla to sice ona, kdo ti ty bílé hadry vnutil, ale z ničeho bych ji nepodezíral.“

„Neměla na výběr.“

„Neměla? Chudinka koktavá. Zalykali jste se nad ní s Žaludem soucitem a ona vás dotlačila, kam potřebovala.“

„Nabízela nám kudy utéct!“

„Měla tě přečteného jako knihu. Věděla, že odmítneš. Poslední kavalír a trouba.“

„Ty si myslíš, že pracuje pro Revizorku?“

„Pro naši připitomělou krásku? V žádném případě!“

„Pro koho tedy?“

„Pro velectěnou paní gubernátorku,“ vyplivl Záviš. Při vzpomínce na tu chladnou ženu pocítil dávno zapomenuté chvění, byla to soutěživost. Soupeř hodný naší čepele, oslovil malou vílu. Jsi vzrušená jako já?

„Nebylo by krucinál přirozenější, kdyby vás vzrušovaly kalhotky vaší zrzky?“ odsekla a zmizela v podlaze, ze které se vynořila. Po ní zůstal nápis na hladině bažiny:

NEMÁM NA VAŠE LASKOMINY ANI CHUŤ, ANI ČAS! BOJUJI TADY ZATRACENOU VÁLKU!

„Pro velectěnou paní gubernátorku?“ opakoval Juraj a celý se zmenšil. I Žaludova démonická matka se gubernátorky bála. Něco z toho strachu proniklo do reality.

„Neoslovovala tě Revizorka tvým příjmením?“ nadhodil Záviš. „To je zvyk, který přebrala od ní. Obdivuje ji do poslední maličkosti. Jsem si poměrně jistý, že naše velectěná tahala za nitky, když ji na tebe poslala. Nakonec, že budu nádoba pro vylíhnutí jejího bratra, byl také její nápad.“

„Ale Hrdlička!“

„Ale Hrdlička co?“

„Nikdo nemohl tušit, že si půjdu koupit nový plášť.“

„Celou dobu jsi byl pod dohledem. Tolik by ti mělo být jasné. Revizorka věděla o sličné Anjelice, někoho na tebe nasadili. A jestliže Revizorka dokáže mužům kolem sebe udělat z mozku želatinu, považoval bys za přehnané, kdybych předpokládal, že ti někdo nenápadně vnukl ten fantastický nápad zapadnout do obchodu, který je zjevně nad tvé finanční možnosti? Oprav mne, pokud se mýlím, ale nakupovací mánií trpí tvá sestra, nikoliv ty.“

„Ale!“

No tak pověz to, vybídl ho Záviš. Odmítni mne. Tvoje sestra ti dala nápovědu. Paranoia! Stihomam! Konspirační teorie! Cokoliv.

Ale Juraj jen zavrtěl hlavou. „Chápu, že s takovým předpokladem musíme pracovat. Ale co když se pleteš?“

„Nestane se nic hrozného, pokud budeš Hrdličku podezřívat, byť bezdůvodně. Co oči nevidí, to srdce nebolí. Buď opatrný, našlapuj jako kocour, vždy připravený utéct. Nakonec, já ti nevyčítám, že tě velectěná gubernátorka dostala.“

„Proč?“

„Doufejme, že pro ni nemáš význam v roli obětovaného pěšáka.“

„Prosím?“

Ten kluk potřebuje uklidnit, pomyslel si Záviš. Dostal se do maléru a doufá, že to nadělení nebude tak horké. Jestliže ho budu chlácholit, přestane být opatrný.

„Zůstaň ve střehu,“ řekl raději. „Nebudu tě zatěžovat hloupostmi. Stát se chráněncem té ztřeštěné ženské znamená, že nebudeš žít dlouho, pokud si nedáš pozor.“

Juraj se ušklíbl jako pravý a nezastrašený caballero.

„Mám sepsat závěť?“ zeptal se a dodal španělsky. „Dejo atrás mi sombrero y mi espada. Nechávám za sebou svůj klobouk a meč.“

„Máš snad komu co odkázat?“ zeptal se Záviš. Pak se odporem otřásl. „Jsi možná zářihoch, ale neškleb se, prosím. Tváříte se všichni jako sbírka maniaků. Kam na ty grimasy chodíte?“

Protože Juraj toho dne vzdal školu, Záviš se rozhodl využít příležitost a probrat s mladíkem, jak dále postupovat, aby přežil budoucí nápor Revizorčiných ctitelů. Naštěstí pro oba vyrůstal Juraj ve stříbrné rodině slavných herců; to znamenalo, že měl zažitou řadu bezpečnostních pravidel.

Kolem a kolem, mohl jsem skončit s horším materiálem, pomyslel si Záviš, když vstal od stolu a rozhodl se pojíst. Lýdie měla dost uznání, aby nechala vařit Lištičku, jinak by si musel oběd nechat poslat z restaurace.

„Divím se, „ poznamenal Juraj, když dostal svou porci a hladově se do ní zakousl, „že Lištičce věříš. Jed je její specialita.“

„Lištičku hlídá Lýdie. Lištička se nabídla, že bude mé jídlo ochutnávat, ale odmítl jsem.“

„Opravdu? Při tvé, ehm, nedůvěře?“

„To není věc důvěry, ale praktického přístupu. Kdyby mne chtěla Lištička otrávit, našla by si způsob. Navíc vaří dobře.“

„To je fakt,“ zabručel Juraj. „Strčí do kapsy i Medarda, a to je co říct.“

„Medard se teprve učí vařit bez nahrážek,“ poznamenal Záviš, který ve skutečnosti dával Medardovým jídlům přednost. Lištička vařila možná skvěle, ale také neobvykle na jeho vkus - a on už nerad měnil své chutě a zvyky. „Jak postupuje odvykací kůra u Mechových?“

„Už nejsou tak protivní, jak bývali. Před Světlanou se neodváží si stěžovat, drží ji za božstvo, které je vede ke spasení. Laura má jen strach, že se nedokáží vrátit k plasťácké stravě, kdyby se něco přihodilo.“

Záviš si povzdechl.

„Sklouznout do závislosti je snazší než obráceně,“ poznamenal, když sklízel talíře ze stolu. Pak ukázal na složku, kterou předchozí den doručila Leontýna, bezpohlavní kurýr. V době posedlé recyklací a digitalizací působila papírová složka velmi starosvětsky.

Pouze pro účastníky HC

Není určeno pro veřejnost!

Průběžné pořadí jednotlivců a zvláštní společnosti

„Co je to?“ zeptal se zvědavě Juraj a napřáhl talíř. „Mohl bych dostat nášup?“

Tobě exotické chutě, zdá se, vyhovují, pomyslel si Záviš, když na talíř skládal podivně zabarvenou rýži a maso promíchané s kousky zeleniny, plus nálož koření, o kterém v životě neslyšel.

„Věřil jsem, že si povedeme lépe,“ poznamenal Juraj, když zklamaně odložil dokument s celkovým pořadím. „Jsme sotva v prvních třiceti procentech.“

„Vedeme si víc než dobře,“ ubezpečil ho Záviš, který si nalil jen zelený čaj do hrnku s Evženem Trojákem. „Jsme jedni z nejlepších ve své kategorii.“

„V jaké kategorii?“

„Těch, co neměli mít šanci.“

„Nerozumím.“

„Napovím ti. Podívej se na data založení jednotlivých společností.“

Trvalo pár okamžiků, než Juraj pochopil. „Ty, co jsou před námi, vznikly před rokem.“

„Ano. Dost zvláštní, když uvážíš, že pro veřejnost Hru otevřeli před několika měsíci.“

„Takže si korporace před námi zajistili náskok? To není fér!“

Záviš zavrtěl hlavou. Fér? Zastaralé slovo. Juraj a jeho sestra se narodili příliš pozdě. O staletí později. V dvacátém století lidé ještě věřili na principy spravedlnosti, navzdory všem důkazům, kterými je skutečnost fackovala.

„Podívej se pořádně, kamaráde,“ řekl netrpělivě. „Ty nezávislé společnosti nevlastní korporace, ale jednotlivci.“

„Jednotlivci? Kteří? Jejich jména jsem nikdy neslyšel.“

„A oni se velice snaží, abys je neznal. Do jednoho patří mezi zlatonosy - ne ovšem takové, jako je Lýdiin otec. Tihle se sdružují do velice vybraného spolku. Název toho spolku ti neprozradím, protože pak bys neměl na krku jen poblázněné Revizorčiny ctitele, ale skutečné zabijáky.“

„Chceš mne vystrašit?“

„Chci tě varovat. Nauč se jejich jména nazpaměť. A jestliže některé z nich uslyšíš, utíkej. Už tak ses s nimi zapletl více, než by bylo zdrávo.“

„Nevzpomínám si. Snad ten den, kdy Lýdie vyřídila Karolínu Drbohlavovou? Ale to bylo jen pár slov.“

Pár slov? I pár slov stačí, pokud jsi upoutal jejich pozornost, vzdychl si Záviš. Znudí je stará hračka a oni budou chtít novou.

„Před jednou z nich tě varoval jistý herec,“ řekl raději.

„Cože?“

Protože šlo o rodinnou záležitost, Juraj se Závišovi nikdy nesvěřil, že potkal svého slavného otce v parku, natož aby se svěřoval s obsahem jejich rozhovoru.

„Jak?“ zeptal se Juraj užasle, zřejmě přesvědčený, že není-li Záviš omnipotens, všemocný, pak musí být přinejmenším omniscientis, vševědoucí.

„Neměl bys mne tolik přeceňovat,“ ušklíbl se Záviš. Byť jako každý kouzelník nerad prozrazoval své triky, vysvětlil: „Stínošlápek tě celou dobu pozoroval a nahrával.“

Nastala chvíle ticha, kdy Záviš předpokládal, že obdrží rozhořčenou přednášku na téma soukromí. Přednášku, kterou si hodlal vyslechnout a zapomenout.

„Rozumím,“ řekl ale Juraj, když se zhluboka nadechl. Ne snad, že by nezuřil, ale chápal, že Záviš své návyky nezmění. „Kdybych tě požádal, aby mne nesledoval?“

„Slíbím ti cokoliv.“

„Ale nedodržíš, co?“

„Chytrý,“ přikývl Záviš. „Ve svém vlastním zájmu se drž tam, kde jsou kamery. Tvůj otec ví, o čem mluví. Ty bys byl první na ráně.“

„Proč?“

„Protože zlatonoska, která mu zajistila popularitu, je šílená.“

„Šílená?“

„Prdlej magor, dáváš-li přednost jadrnému vyjadřování plasťáků.“

„Víc se nedozvím?“

„Víc nepotřebuješ,“ ujistil ho Záviš a zlověstně dodal: „I tak jsem ti právě prozradil víc, než bys měl vědět.“

Footnotes

Miluju tuhle hudbu

Jestli nebyl můj život jednodušší, než jsem ho potkal, naříkal v duchu Medard. Blbečci, kteří se modlí za změnu, by měli dostat přes prsty.

Oblečený do padnoucího a drahého obleku značky Krása-Styl, na nohách vyleštěné boty z pravé kůže, na nose funkční zatmavovací brýle a plastovou známku schovanou za košilí, působil jako bronzák vyšší třídy, někdo kdo se vyšplhal až pod svůj strop a možná prorazí do dalšího patra.

Kolemjdoucí zaměstnanci korporací mu občas kývli na pozdrav, překvapení, jak nonšalantně postává, zatímco oni pospíchají, aby byli na svých místech dříve, než přijde jejich nadřízený. Korporace sice rády hlásaly, že je lépe pracovat krátce a výkonně, ale čas strávený v kanceláři bylo to jediné, na čem doopravdy trvaly.

Krysí závody, vzpomněl si Medard na oblíbenou Lukášovu hlášku. Jestli já neměl štěstí, že jsem se neuchytil.

Poslední události mu zpřeházely žebříček hodnot a při představě, že by měl dvacet let strávit spolu s těmito spěchajícími dříči, ho nutilo sympatizovat s revoluční omladinou.

Ještě zbývá, abych tady kreslil kosočtverce na zeď, odplivl si. Až donedávna nutil své syny do vyšších výkonů, aby neskončili jako on, uvěznění v nekonečném lovu za prací a očkováním proti VIUR. Nyní měl sám potíže se motivovat. Neříká baron, že je lépe dobře zemřít než špatně žít?

„Hledáte někoho, pane?“

Pěkná třicítka v kostýmku a se sportovní postavou, vyšperkovaná od hlavy až k patě, ho s úsměvem oslovila. Medard se vždycky takovým ženám vyhýbal, protože na něj byly příliš cílevědomé a sebevědomé. Také si trpce uvědomoval, že kdyby neznámá tušila, že za košilí skrývá plastovou známku, nezavadila by o něj pohledem, ani by mu nenabídla perličkový úsměv.

Měl bych tebou pohrdat, napadlo ho. Nejsme nakonec oba lidé? Jaké máš právo se na mne dívat svrchu?

„Hledám,“ odpověděl suše. „Proč se staráte?“

Za normálních okolností by možná roztál, ale tady se cítil krajně nepohodlně. Ocitl se ve čtvrti, kde domy s apartmány strážily voliéry s ptáky a varovné nápisy, že sem smějí vstoupit jen občané zde ubytovaní nebo ti s výslovným pozváním.

Zdejší bronzáci se s plasťáky rozhodně paktovat nechtějí.

Ovšem on své pozvání měl. Libuše Ťavodová mu poslala adresu, na které ji najde. Kvůli své zlomené noze zůstávala doma, nebo to alespoň tvrdila.

„Ráda bych vám pomohla,“ řekla třicítka. Na odmítavé chování byla zvyklá, snad jí připadalo i atraktivní.

„Hm.“

Podle Závišovy poučky, kterou se naučil milovat: „Když nevíš, co bys řekl, neříkej nic!“, Medard mlčel. Jeho povznesená nadřazenost nevydržela dlouho. Čichal její parfém a lichotil mu její zájem. V kapse nosil svůj NT-vysílač, tak ho napadlo, že by zavolal na pomoc barona, ale pak si uvědomil, že baron se svými starosvětskými manýry by krásku povzbudil, místo aby ji odehnal.

„Hledám Libuši Ťavolovou z První-Spořitelní,“ usekl, ale málem se na ni usmál. „Nerad bych vás zdržoval.“

„Nezdržujete mne.“

Já vím, protože ty zdržuješ mne, pomyslel si. Právě sbíral odvahu, aby vstoupil na území zamořené ptačími klecemi. Nyní se pracně vybudované odhodlání zbortilo v prachu. Chci odtud pryč!

Nejspíš ne bezdůvodně podezíral Záviše, že byl vyslán na tuhle misi schválně, aby se otrkal. Cvičí mne jako psa. Jako ostatně cvičí kdekoho.

Každý z nich si všímal, jak se Šest společníků postupně mění. Ale nejenom oni. I má rodina se mění, stáváme se jinými.

Neuměl tu odlišnost přesně pojmenovat. Chápal jen vnější příznaky, protože ty mohl snadno uchopit. Oblékal se draze, respektive, Světlana ho oblékala draze. Utrácela za něj i ostatní peníze z fondu na reprezentaci. Z nepochopitelných důvodů dal Záviš nejmarnotratnější z Šesti společníků téměř volnou ruku a bohyně Trojáková se nedržela zpátky.

I když se Medard nemohl oblékat do značek jako Šik&Šik nebo Laguna, přesto působil velmi světácky. I jeho vypouklé břicho působilo jaksi blahobytně, když se prohlížel v zrcadle. Košile z hedvábí, knoflíky ze zlata. Chlap, který je za vodou. Není se co divit, že jsem tuhle bronzáckou lovkyni zmátl. I kdyby se rozkrájela, můj oblek stál alespoň desetkrát tolik než to, co ona má na sobě, a to nepočítám doplňky.

„Libuše Ťavolová?“ zopakovala lovkyně a nadzvedla obočí. „Romantický zájem?“

„Obchodní schůzka,“ opáčil. Uvědomil si, že Záviš by se mu vysmál. Nechtěl se s tou kráskou bavit, ale ona už na něm vyzvídala.

„Pokud ji neznáte, nepomůžete mi,“ řekl a pokusil se projít kolem ní.

„Jdete špatně. Já netvrdila, že ji neznám,“ zaslechl za sebou.

„Já zase netvrdil, že potřebuji pomoc,“ zabručel. Každičká buňka jeho tělesných spodních pater ho nabádala, aby se zastavil a nechal se vést, případně i svést. Příležitost, jakou hned tak nedostaneš, křičelo na něj utlačované podzemí. Zahraj to na ni! Ufňukaná Ťavolová počká.

Zatímco odcházel, uslyšel klapání jejich podpatků. Nemohl si nevzpomenout na Lauru, která se při chůzi kolébala jako kachna. Jde za mnou, holka vytrvalá.

„Nechci se vnucovat,“ zaslechl, „ale tam Libuši Ťavolovou nenajdete.“

„Třeba ji ani nehledám,“ řekl a otočil se. Jak ho učil Záviš, donutil se prohlédnout si neznámou od shora dolů. Jestliže se dostanete do situace, která se vymyká vaším zkušenostem, postupujte s krajní opatrností, zaslechl jeho nabádavý hlas. Náhody existují jen ve špatných filmech.

„Jdi k čertu, chytráku,“ zamumlal Medard. „Ty jsi ten, který mne dostává do situací, které se vymykají mým zkušenostem. Nejsem žádný špión.“

„Prosím?“

Je těžké tě, krasotinko, ignorovat, pomyslel si, ještě, že nechápeš, jak mne děsíš.

S hořkou vzpomínkou na to, jak nabádal své syny, aby se nikým nenechali zastrašit, měl chuť se otočit a zmizet jako pára nad hrncem. Sexy upírka, pomyslel si, proč jsem musel narazit právě na tuhle!

Když člověk poslouchal Závišovy divoké teorie, myslel by, že moderní doba se skládá z tvorů, které své city umí leda předstírat. Podle Světlany ovšem šlo o pouhou projekci. Když se jí Medard zeptal, co tím myslí, Světlana mu s líbezným úsměvem odpověděla: „Náš milovaný potížista by rád věřil, že svět je místem, po kterém chodí jen takoví, jako on sám. Stručně řečeno, všichni jsme jeho dvojníci.“

Medard si zoufale přál, aby mohl být jako Záviš nebo Lýdie, chladný a povznesený.

„Olga Kubaljaková,“ představila se neznámá a podala mu ruku. Nehty měla nalakované tmavě rudým lakem a na zápěstí kožené náramky s ozdobnými vzory. I když měla vlasy obarvené na blond a stočené do nevinných kudrlinek, oblečení ladila do černého gotického stylu, který se nyní vracel do módy.

Na rozdíl od Vrány, Lukášovy kamarádky, která se pudrovala a líčila do černobílých odstínu a vypadala, alespoň podle Medarda, jako z němého filmu, Olga Kubaljaková působila vyzývavě, když si ho prohlížela zpoza hustých, černých a zjevně umělých řas.

„Už jste se vynadíval?“ zeptala se s úsměvem. „Nepředstavíte se?“

„Měl bych?“ zeptal se a stiskl nabídnutou ruku. Za prvé proto, aby dokázal, že není plasťák. Za druhé proto, aby vyzkoušel její sílu. A za třetí proto, že hodně chtěl.

„Medard,“ řekl krátce, vděčný za další Závišovu lekci. Zdvořilost vyžaduje, aby ses představil celým jménem a svým občanským stavem. Nemusíš být ale zdvořilý za každou cenu.

„Medard? Nic víc?“ zvedla obočí.

„Medard,“ potvrdil pevně, překvapený, jak snadno se dostal z téhle společenské pasti. Pak si uvědomil, že i ona skrývá občanskou známku hluboko mezi - zde zaváhal, protože ho nenapadal vhodný slušný výraz. Odtrhl oči od jejího výstřihu. To je jen má domněnka, že je bronzák, uvědomil si. Co já vím, pod svým koženým nákrčníkem může mít tetování pouličních rabiátů!

Od svého setkání s Věrou Šouravou se naučil lépe rozeznávat, kdo je kdo ve světě korporací a mafie. Ale na pouličního rabiáta nemá dost pevný stisk.

Tahle Olga Kubaljaková nebyla žádná Xantipa Millerová nebo Karolína Drbohlavová. Její ruka působila něžně a žensky, skoro křehce. Vyvolávala v něm v něm potřebu ženu chránit a opatrovat, a také ji…

DU-DUDU-DŮ! DU-DUDU-DŮ!

Ozvala se syrová metalová hudba. Rozplizlá kytara, která měla velké potíže udržet rytmus, vyhrávala první tóny skladby, kterou Lukáš Mechový považoval za svůj opus magnum, velkolepé dílo. Skladba se jmenovala Jednooký had a Medardovi naskakovaly osypky pokaždé, když ji slyšel.

„Pardon!“

Zoufale zašmátral v kapse svého saka a vytáhl odsud svůj nový mobilní telefon. Když Světlana telefon vybírala, trvala na tom, že musí ladit s jeho stylem. Pod jeho stylem si bůhvíproč představovala nafoukaného ředitele malé společnosti, stárnoucího chlapa, který žije nad své poměry a který si nedostatečný společenský úspěch vynahrazuje kupováním drahých značek.

Medarda taková charakteristika urazila, ale Laura nadšeně tleskala a tvrdila, že je to role, kterou by měl zvládnout bez větších potíží.

Který blbec mi nastavil takové vyzvánění? pomyslel si a přejížděl prsty po displeji, aby zastavil hudbu. Udělám z Matyáše sekanou!

I když byl Lukáš na Jednookého hada nezřízeně pyšný, nikdy by ho Medardovi nepodstrčil. Lukáš se otcovské autoritě obezřetně vyhýbal a snažil se ji nedráždit. Zato mladší Matyáš si namlouval, že má vynikající smysl pro humor.

Vychlazená
duše v kouscích ledu.
Semenný
váček plný jedu.

V zákulisí
na kamenném trůnu,
vsunutý
je v panenském lůnu.

Jednooký had!
Jednooký had!

„Ó!“ řekla jeho nová známá, když uslyšela možná falešný, ale bohužel také zřetelný zpěv. „Ó!“ zopakovala a navíc se nezmohla.

„Jaképak ó?“ zavrčel Medard a potlačil touhu hodit s telefonem o chodník. „Miluju tuhle hudbu. Vyvolává ve mně velmi agresivní sklony. Vždycky si vzpomenu na Heroda, jaký to byl král, když vyvraždil neviňátka!“

A s nesmírnou úlevou přivítal, že se mu podařilo přijmout příchozí hovor dříve, než začala další sloka.

„Prosím?“ řekl nevrle, aniž by se podíval, kdo volá. „Prosím, krucinál!“

Footnotes

Střež se hrozeb, které přicházejí ve slušivém balení

„Omlouvám se, pane řediteli. Zdá se, že ruším. Za jiných okolností bych si nikdy nedovolil…“

Z reproduktoru zazněl pečlivě podlézavý hlas. Chvěla se v něm ostražitost zaměstnance, který ví, že volá nevhod, ale ví, že kdyby nevolal, dostal by se do většího průšvihu. Medard si všiml, že Olga Kubaljaková ho pozorně sleduje a potlačil vyděšené chvění. Ten podlézavý hlas totiž patřil Závišovi a jestliže Záviš opět předstíral, že je někým jiným, malér se snášel na cizí hlavy.

Jak to Světlana říkala? Stárnoucí nafoukaný páprda, který si honí ego? Musím působit odměřeně.

„Co je zase?“ vyštěkl Medard. „Mám spoustu práce.“

Přitom se omluvně usmál na čekající Olgu, která mu úsměv oplatila. Zřejmě se jí zamlouvalo, že na ní pracuje.

„Pane řediteli, obávám se, že…“

Jestliže Záviš nevypadl ze své role, Medard musel pokračovat.

„Mluv, chlape!“ zahulákal. „Napřed mne vyrušíš a pak to z tebe leze jako z chlupaté deky.“

„Já jen…“ Záviš zaváhal a zašeptal. „Jde o tu důvěrnou záležitost. Jste sám, pane řediteli?“

Důvěrnou záležitost? Jakou důvěrnou záležitost? Medard pochopil, co se po něm vyžaduje. Ustoupil deset metrů dozadu a zvedl ruku, aby zabránil své nové známé ho následovat. Ta ženská je zatraceně zvědavá, napadlo ho, když zaznamenal, že stačila zkrátit vzdálenost mezi nimi, než se zastavila.

„Musíš být sám,“ naléhal Záviš, tentokrát už méně podlézavě, a řezavě dodal. „Dalších deset metrů. Pak zvedneš ruku a nedovolíš ji se přiblížit. Závisí na tom tvůj život, můj neopatrný pane řediteli.“

„Jak jinak!“ zabručel Medard, zatímco ho poléval studený pot. „Ty nebudeš mít nikdy dobré zprávy, co?“

Samozřejmě, že ta ženská je problém, pomyslel si. Co jsem také mohl čekat? Kdo jsem já, aby mne uháněla kráska jako ze žurnálu?

Zatímco couval, pěkně podél zdi, až k ptačí voliéře, kde na něho štěbetal jakýsi drzý pták, který se domáhal zrní, uraženě přemítal, zda opravdu je mimo svoji ligu. Byl trochu ješitný na svůj vzhled; poslední dobou zhubl, začal opět cvičit a díky pleťovým přípravkům, o které se s ním Záviš podělil, omládl. Proč by se krucinál o mne nemohla zajímat fešná třicítka?

„Jsem sám,“ řekl nakonec. „Stačí?“

„Vidím tě na kamerách. Stačí.“

„Co se děje?“

„Dřív než ti odpovím, můj drahý řediteli, můžu mít otázku?“

Závišův hlas zněl velmi jízlivě. Medard si ho představil, jak se baví, usazený v pohodlí své pohovky, a sleduje jeho tápání na pouliční kameře.

„Ne, nemůžeš,“ odsekl, překvapený vlastní odvahou. Nejlepší obrana je útok. „Je mi jasné, na co chceš zeptat. Chceš se mne zeptat, proč jsem na ulici, místo abych trávil čas s ubrečenou Libuší Ťavolovou, jak jsme se dohodli. Nemám pravdu?“

„Ani trošku,“ ujistil ho Záviš. „Vždycky jsem obdivoval, když mí spolupracovníci projevili notnou dávku samostatnosti, která je mohla zabít. Sebevražedné sklony lumíků mne vždycky fascinovaly. Jsi zkrátka muž mnoha žen. Kdo je podle tebe ten sexy vamp?“

„Olga Kubaljaková,“ odpověděl Medard. „A jsem si jistý, že o ní víš víc než já.“

„Něco málo,“ souhlasil Záviš. „Mohl bys ji nazvat mou kolegyňkou.“

„Pracuje pro tebe?“

„Rozhodně ne. Působí v příbuzné oblasti.“

„Potížistka?“

„Kdepak. Potížisté se zaměřují na pracovní skupiny, kdežto ona svou péči věnuje jednotlivcům. Gratuluji, můj drahý řediteli, zdá se, že její zákazníci ji poštvali na tebe.“

Provokatérka?

Při vzpomínce na Olžinu jemnou ruku Medardovi otrnulo. „Žádný problém. Kdyby se mne pokusila vyzvat na duel, zvládnu ji. V pěstním zápase ji rozmáčknu jako malinu.“

„Proč by tě u všech všudy měla vyzývat?“ užasl Záviš. „Máš snad dojem, že to, co předvádí, je pozvánka na souboj? Zrovna já bych tobě neměl napovídat, ale ona se tě snaží svést - takové ty běžné tetřeví tance, máchání pery, holá kůže a šepotání primitivních pudů.“

„Aha, aha. Co se dá dělat!“

Medard si málem promnul dlaně. Jsem šťastně ženatý muž, napomenul se. Baronka Sylvie se nepočítá. I s ní jsem svým způsobem ženatý. Jakápak nevěra!

„Stultorum mater sempiter gravida!“ ozval se Záviš, jako by mu četl myšlenky.

„Cože?“ Medard nesnášel cizojazyčné odbočky, ve který si jeho společníci libovali.

„Matka hlupáků je stále těhotná,“ vysvětlil Záviš. „Chci říct, že….“

„…že se jí rodí stále nové děti. A já mám být jedním z nich,“ zabručel Medard. „Nemusíš si dělat starosti. Ona by mne nesvedla. Malý flirt - proč ne, ale abych s ní vlezl do postele, ani náhodou. Nepodvedl bych Lauru.“

„Ona by se tě neptala na názor,“ ujistil ho Záviš. „Má za sebou velmi úctyhodné skóre a při vší úctě, chlapíka jako ty si dá k snídani. Možná se ti zdálo, že ji odháníš, ale tvé tělo říkalo: Jsem tady a k mání, kdykoliv si vzpomeneš.“

„Myslel jsem, že na řeč těla je odbornicí Lýdie?“ zeptal se Medard uštěpačně. Dneska nade mnou nezvítězíš, dneska ne! přísahal sám sobě. Jsem dospělý a vím, co dělám!

„Nemusíš být hned uštěpačný! Snažím se šetřit tvoje city, ale můžeme mou milovanou snoubenku požádat o nezávislé posouzení.“

„Neobtěžuj se,“ odtušil Medard. „I kdybych se s ní vyspal, pak co - Laura je velmi tolerantní, někdy až moc. Pořád hledá, jak by přinesla trochu vzrušení do našeho nudného života,“ dodal trpce. „Nejspíš by byla první, kdo by se pídil po pikantních podrobnostech.“

Docela dobře si uměl představit, jak sedí s Laurou v kuchyni a ona mu klade ty své otázky, ve kterých se tolik vyžívala. Výčitky svědomí, ty můj chudáčku? Hryzaly tě, co? Zkroucený pocitem příšerné viny, že?

„Ach, ty pikantní podrobnosti!“ zasnil se Záviš. „Ty jsou vždycky stejné. S Olgou bys zažil něco, co s žádnou jinou. Byl by to nezapomenutelný vrchol tvého postelového dovádění. Zaručeně!“

„To je tak dobrá?“ zeptal se Medard se záchvěvem vzrušení.

Baronka Sylvie mu velmi rozšířila obzory a při představě, že by měl totéž zažít i v realitě, padaly jeho poslední zábrany. Vzpamatuj se, napomenul se. Příležitost sice dělá zloděje, ale ty musíš být pevný jako skála.

Čekalo ho ovšem zklámání.

„Kdo ví!“ řekl Záviš zlomyslně. „Její smyslné kouzlo stojí a padá s pečlivým dávkováním jisté drogy. Vnutila by ti ji před samotným aktem, typicky ve sklenici s vínem. S každým opakováním bys chápal lépe a lépe, že bez ní už nemůžeš být. Jakmile by s tebou skončila a neměla by pro tebe použití - nebo její zákazník, což vyjde na stejno - sebevražda bývá zaručený lék na nešťastnou lásku. Velmi dobrovolně by ses odebral na druhou stranu, lumíku můj zamilovaný.“

„Nezabil bych se. Mám rodinu a děti.“

„Ani by sis na ně nevzpomněl. K jejím největším úspěchům patří i stříbronosové, kteří si dávkovali modré pilulky. I ty svedla, využila a opustila, ty bys byl lehký zářez na pažbě.“

„Ještě něco?“ zeptal se Medard otráveně. A čemu mám ještě věřit? Pomalu se přikláněl na Světlaninu stranu, která tvrdila, že Záviš má ve zvyku přehánět, aby je vystrašil.

„Snad ano. Taková sentimentální libůstka. Ráda navštěvuje pohřby svých milenců.“

„To sis vymyslel!“

„Kéž by! Považuji její přístup za velmi neprofesionální,“ podotkl Záviš znechuceně. „Číst její záznamy mne dráždí. Ve své kariéře nasekala tolik chyb, že se jeden diví, že ještě dýchá.“

„Když za sebou nechává hromady mrtvol, nemá kdo by se jí mstil,“ zachechtal se Medard. „Dobře, kamaráde, chápu. Já se od ní budu držet dál, ale na takové divoké historky by ti neskočila ani má Laura. Trochu potěšení a drog ještě nikoho nezabila.“

Bylo to poprvé, co si Medard gratuloval, že má nad svým přítelem navrch.

„Vážně? Rašíd ad-Dín Sinan a jeho hašašíni by nesouhlasili,“ podotkl Záviš suše. „Stává se z tebe nezávislý filosof, kamarádíčku. Vsadím se, že se teď chystáš vydat se za upíří Olgou a dokázat mi, že se pletu. Ještě než provedeš svou poslední hloupost, prohlídni si přílohu, kterou jsem ti poslal.“

S těmi slovy zavěsil.

Hlavně, že máš poslední slovo, ušklíbl se Medard a netrpělivě prohledával ikony telefonu, aby našel email.

Pro Olgu K.

V příloze našel jediné video. Na něm muž stříbrnou občanskou známkou velmi uvolněně seděl na střeše domu a popíjel z láhve. Svůj telefon, na který se natáčel, nechal opřený pod svými nohami a občas zvedl láhev, jako by někomu připíjel.

Na pozadí zapadalo slunce a ozýval se hluk ulice.

„Nechci tě obtěžovat, má nejdražší,“ řekl muž klidně. „Vím, že si nepřeješ mne vidět a ani ode mne dostávat zprávy. Vysvětlila jsi mi celkem jasně oč šlo a že naše další schůzky nepřipadají v úvahu. Na zdraví!“

Po důkladném loku muž pokračoval. „Alkohol trochu rozpouští to, co bych nazval nepříjemným svíravým pocitem na hrudníku - jako by se o mne pokoušel infarkt. Ani modré pilulky nezabírají. Je to nesnesitelné, věř mi…“

Další lok. Bylo šokující sledovat, jak upravenému stříbronosovi teče vodka po bradě a kape na hedvábnou košili. Ještě jeden lok.

„Můj stav se neustále zhoršuje,“ vzdychl si. „Je mi všechno fuk, všechno buřt, jak povídají plasťáci. Myslím na tebe jako poslední blázen. Ale já nejsem jako oni, nestane se ze mne troska jenom proto, že se mi přihodila tahle lapálie.“

Zachechtal se a dopil láhev. Pak sebral telefon z podlahy, namířil ho na sebe, přišel ke kraji střechy a skočil dolů. Za ním se rychle míhala okna, jak míjel jednotlivá patra.

Ještě stihl vítězoslavně zakřičet, než dopadl na zem.

„No potěš,“ komentoval Medard. „To bylo rychlé.“

Nezarazilo ho ani tak, jak bystře ten stříbronos prosvištěl deset pater, ale kromobyčejná lehkost, s jakou ten chlap přistoupil od slov k činům. Když byl mladší, Medard si prožil pár ztřeštěných projevů zamilovanosti, psal i výhružné zprávy, ve kterých temně vyhrožoval, že všechno skončí, ale bez potíží ty útrapy přežil do dalšího dne.

Zatímco tenhle borec byl obyčejný hrdina, stříbronos nebo ne. Laura by o něm pověděla, že je chlapsky rázný.

Někde v něm ale hlodalo podezření, že odhodlání neznámého muže povzbudil dryák krásné Olgy.

Video uzavírala fotografie z pohřbu. Mezi smutečními hosty někdo zakroužkoval ženu v černém závoji, která svírala bílý papírový kapesníček a otírala si vlhké oči. Při troše dobré vůle mohlo jít o Olgu Kubaljakovou - nebo také nemuselo, ale Medard Záviše nepodezříval z falšování důkazů.

„Jedna vlaštovka jaro nedělá,“ namítl sám sobě nejistě. „Že se jeden rozmázne na chodníku neznamená, že já budu další na řadě.“

Jako na odpověď se objevil seznam čtrnácti mužských jmen s daty úmrtí. Mezi každou smrtí býval několikaměsíční rozestup, z čehož Medard vyvozoval, že Olga udržovala své vztahy přísně monogamní, dokud své milence láskyplně nedovedla k sebevraždě. Svého posledního pohřbila před třemi týdny.

Hotová černá vdova, pomyslel si Medard.

Když ale zvedl oči, aby zkontroloval, zda Olga Kubaljaková stojí, kde ji nechal, a viděl její přátelský úsměv, možná trochu ambiciózní, ale rozhodně prostý všeho zlého, nemohl se přimět, aby se jí bál.

A jak čekáš, že bude vypadat? ozval se mu v myšlenkách škodolibý, vlezlý a povědomý hlas. Jako příšera z filmu? Pak by tě sotva svedla, kamarádíčku. Střež se hrozeb, které přicházejí ve slušivém balení.

„Vyhráls, ty kazišuku!“

S pocitem příšerné ztráty Medard zamával na nejbližší pouliční kameru a jako zastydlý puberťák ukázal Závišovi vztyčený prostředník. Pak se obrátil na podpatku, položil ruce na bradavky a rozvážným klusem se vydal mezi domy, do džungle voliér a štěbetajících ptáků. Zkoprnělou Olgu Kubaljaková nechal daleko za sebou.

Footnotes

Ty jsi ta šáhlá holka z pohraničí?

Když poprvé ochutnala závrať z procesu, kterému se rozhodla říkat synchronizace, Gabriela se domnívala, že ona a její druhé já splývají proto, že jsou duševně spřízněné. Brzy ale pochopila, že to nemůže být ten pravý důvod, protože ona a její alter ego se místy výrazně lišily.

Obě dvě byly ctižádostivé a posedlé vlastním vzhledem. Ovšem Gabriela hodlala vyniknout na poli vědeckých disciplín, zatímco ta druhá toužila po společenském uznání. Gabriela považovala vzhled za známku postavení ve společnosti, kdežto ta druhá jej považovala za nástroj své smyslnosti.

Co se týče naší zaujatosti bolestí, uvažovala Gabriela dál, já mám bolest za zdroj motivace, zatímco ty ji máš za kratochvíli.

Nade vší pochybnost, mladší dcera barona z Mechového kopce byla záměrně škodolibá. Kde by Gabriela vyznávala zásadu „Žít a nechat žít!“, tam ona spěchala se svým maximem „Passio evocare et observare!“ čili „Vyvolat a sledovat utrpení!“

Ten hlavní rozdíl mezi námi je, že já jsem trpný, zatímco ty činný rod, pomyslela si Gabriela s nádechem sebeironie. Báječně se doplňujeme.

Tajně přitom Lýdii záviděla její Lištičku, která byla po všech stránkách brilantní, někdy až tak moc, že na ni Lýdie žárlila.

Na moderního člověka působily postavy ze Hry jako ze špatného filmu. Zdejší morální normy byly nastavené na jiných hodnotách. Mnozí studenti například se svými sluhy zacházelo jako se psy - a nikdo na tím nezvedal obočí. Sluhové zase šikanovali slabší kusy, na které je jejich páni nebo slečny vyslali.

Ve skupině profesorky Jezabel Neškodné se vytvořila přirozená hierarchie, na jejímž vrcholu stál Bachan z obchodního domu U pohodlné cesty a Gabriela. K nim se postupně přidávali další, kteří hledali ochranu před staršími studenty, studenty z lepších rodin a celou řadou šílenců, které okolí považovalo za nebezpečné.

Gabriela samotná rychle vklouzla do poslední kategorie. Její druhé já a její psychoaktivní bičík se neváhaly zapojit do každé rvačky.

„Ty jsi ta šáhlá holka z pohraničí?“ oslovil ji kdosi.

Studenti, zejména z méně ušlechtilých rodin, se drželi pohromadě, takže Gabriela s Bachanem vedli slušný zástup, ne nepodobní na matku husu s housaty.

„To jsem já,“ odpověděla a zvedla prsty složené do paroháče. „Jsem vznešená Satanova dcera. Co potřebuješ od mého majestátu, červe?“

Tenhle pozdrav odkoukala od Vrány, která se tak vítala s Lukášem a Košem. Za normálních okolností by se Gabriela s Lukášem Mechovým a jeho Korzáry nestýkala, ale její druhé já si Vránu oblíbila a ke Gabrielině hrůze začala napodobovat, včetně zájmu zájmu o satanismus a okultní praktiky. V šatníku ji přibyla spousta gotických doplňků, na kterými Záviš uznale kýval hlavou a Lýdie propukala ve své nezřízené a stále častější záchvaty smíchu.

„Satanova dcera? Kdo je Satan?“ zamračil se ten, který ji oslovil. „Vzpomínáš si, jak jsi urazila druhého syna vévody z Praříče?“

„Urazila?“ zeptala se nevinně. „Božidar se mi velmi způsobně omluvil za své přátele. Nezlobím se na něj.“

Zatímco on na ni zíral, jako by nevěřil svým uším, ona ho také zběžně přelétla pohledem. Zdejší studenty podle svých školních let nosili na uniformách nášivky, podle kterých se dalo poznat kdo je kdo. Tři pruhy na levém rameni naznačovaly, že jde o třeťáka. Byl to robustní chasník s krátkými vlasy, vypadal trochu jako pouliční rabiát zkřížený s aristokratickým synem. Ani zdaleka svým zevnějškem nedosahoval kvalit Božidara a jeho dvou přátel.

Zase žádný cukřík.

Gabriela měla slabost pro trochu zženštilé typy s dlouhými vlasy a drahým oblečením.

„Zdrží nás dlouho?“ zeptal se Bachan a rozhlížel se po školních zřízencích. „Víš, že nerad chodím pozdě. Spěcháme!“

Jako obvykle, když se dostali do potíží, tlouštík působil trochu nešťastně a trochu zvědavě. Jako pečlivě střežené dítě se nikdy předtím nedostal do situace, kde vládlo právo silnějšího. Za krátkou dobu, co strávil na zdejší akademii, viděl už dost šikany, aby ustoupil ze svých právnických pozic, přestal citovat školní řád, který tak či tak nikdo nedodržoval, a obecně si dával větší pozor. Kromě toho nesnášel pohled na krev.

„Nezdržím vás, žádný strach,“ odpověděl místo Gabriely třeťák a vyhrnul si rukávy. „Slyšel jsem, že baron z Mechového kopce vyvinul působivé silové techniky. Bude to asi ubohá napodobenina toho, co používají skutečné ušlechtilé rody. Já jsem…“

„Moment,“ zarazila ho Gabriela. „Nechystáš se představit, že ne?“

„Samozřejmě že ano.“

„V žádném případě,“ uťala ho. „Nepotřebuji znát jméno každého komára, kterého rozplácnu o zeď. Slyšels mého milovaného přítele, spěcháme.“

S nepředstíranou náklonností se ovinula kolem Bachanova těžkopádného těla. Jakmile se schylovalo k násilí, Gabriela se naučila zmizet na hlubin podvědomí - ale i tak tiše trpěla, když cítila, jak se přilepila na vrstvu tuku. My dvě se nikdy neshodneme.

Tušila, že je zvána k synchronizaci, ale odolala pokušení. Synchronizace přinášela uspokojení a sdílení, ale kromě toho jí zamlžovala úsudek. Přiznejme si, že jsi poněkud primitivní stvoření, napadlo ji.

Měla absurdní dojem, že mluví na mladší a zaostalou sestru, kterou je zapotřebí neustále chránit. Tak si možná připadá Juraj, když doprovází Světlanu.

V poslední době na Juraje hodně myslela. Stále vzpomínala, jak kráčeli nazí podzemními chodbami Šik&Šik a jeho teplou pevnou ruku na svých zádech. Erotické představy většinou ignorovala, ale její druhé já se v nich vyžívalo. Primitivní stvoření, zopakovala nakvašeně. Přebytečné nízké pudy! Rudimentální zbytky nutkání k rozmnožení.

Mezitím třeťák pokrčil rameny.

„Když nechceš znát mé jméno, budiž,“ souhlasil lehce. „Místo toho se seznam s mými pěstmi.“

A krucinál!

Kdyby zůstala u kormidla, nejspíš by právě sbírala zuby na podlaze.

„Pozor,“ vykřikl vyděšeně Bachan a s ním i několik dalších, když už bylo pozdě. Ovšem, mladší dcera barona z Mechového kopce strávila dětství válkou s krvelačnými monstry a skautské motto: „Buď připraven, abys nebyl překvapen!“ jí bylo vlastní.

Pěst neškodně skončila ve zdi za ní a nechala po sobě hlubokou díru.

„Malý moment,“ řekla, když si všimla, že se třeťák chystá pokračovat. „Ještě jsem se nerozcvičila.“

„Pche!“

Ale ustoupil, když pochopil, že přišel o svůj moment překvapení. „No prosím.“

„Jsem zmatená,“ vysvětlila Gabriela. „Řekl jsi, že silové techniky mého otce se nemohou měřit s silovými technikami skutečně ušlechtilých klanů. Chtěl jsi mi naznačit, že ty nejsi z ušlechtilého klanu?“

S těmi slovy rozhořela vnitřní plamen a udeřila do zdi, hned vedle, kde přistála třeťákova rána. K baronovu tajemství patřilo i zpevnění kostí, kloubů a svalů pomocí vnitřního plamene, jinak by Juraj sotva mohl skákat z pětimetrové výšky a Gabriela by skončila s roztříštěnou dlaní. Takhle zanechala ve zdi působivý otvor, viditelně hlubší než třeťákova mělká díra.

„Pche,“ odplivl si její soupeř, trochu zaražený, ale hlavně dotčený, že ho zesměšnila. „Snad si nemyslíš, že jsem šel do plného? Muselas rozpálit vnitřní plamen jako výheň.“

„Pravda.“

Nijak zahanbená, že prohlédl její trik, druhá Gabriela si protřepala pravou ruku, která ji přece jen bolela. Na rozdíl od Kopretiny, neovládala příliš léčbu a na rozdíl od Žaluda neměla pro otcovy silové techniky valné nadání. Ovšem zbývalo jí jedno eso v rukávu.

„Budeš žvanit nebo budeme pokračovat?“ zeptala se vyzývavě, jako by hodlala přistoupit na pěstní zápas. Ve skutečnosti ale vysunula své nehtodrápy z prstových lůžek a začala na nich syntetizovat první kapky růžové tekutiny. Byla to ředěná krev s příměsí látky, která se podobala svým složením na saponiny, dráždivý jed břečťanu.

„Možná bychom měli takticky ustoupit,“ poznamenal nervózně Bachan. „Umění války vyžaduje, abychom přeskupili své síly, když narazíme na tvrdohlavého nepřítele. Navíc podle školního řádu…“

„Ty se do toho nepleť,“ doporučil mu třeťák. „Tahle holka vyprovokovala lidi, které si nemůže dovolit provokovat. Každý musí znát své místo a její padá hluboko, hluboko dolů, do stoky. Platí pro vás všechny,“ obrátil se na zbytek skupiny profesorky Jezabel Neškodné. „Rozmyslete si, s kým chcete, aby vás viděli. Jste kravská lejna, tak se snažte, abychom do vás nemuseli šlapat.“

Někteří pochopili a nenápadně se vzdálili. Jenom Bachan a pár věrných zůstalo na svých místech a Gabriela si pečlivě zapamatovala každého z nich. Mezi těmi, co se neztratili, byl i ten klouček, kterého zachránila před šikanou na nádvoří. Vypadal, pravda, že se rozpláče, ale pozice držel.

Dojemné, pomyslela si. Škoda, že vás neuteklo víc.

Pokud šlo o ni, měla zájem jen o bohatého Bachana, zbytek považovala za přítěž. Světlaně se možná zamlouvá, když ji pronásleduje smečka ctitelů, ale já mám jiný styl.

„…podle školního řádu,“ pokračoval náhle Bachan, „se na nedochvilnost nepohlíží shovívavě. Chtěl jsem tě jen varovat, kamaráde, že situace se nevyvíjí příznivě pro obě strany. My zmeškáme začátek hodiny a tebe odnesou na ošetřovnu. Neměl bys raději ustoupit? Co povíte, mí noví školní přátelé?“

Tlouštík se majestátně otočil a laskavě přehlédl smečku těch, kteří zůstali. Stejně jako Gabriela, i on si je chtěl zapamatovat.

Třeťák se zachechtal.

„Zdá se, že ti peníze zatemnily soudnost,“ poznamenal a dodal. „Jsou síly, před kterými se musí sklonit i bohatý obchodní dům. Varuji tě, neudělej chybu, že se jim postavíš.“

To je celkem vlídná výstraha, pomyslela si Gabriela. Zdá se, že ani vlivné rody a klany si nechtějí dům U pohodlné cesty znepřátelit.

„Dost řečí,“ řekla hlasitě. „Pokud chceme stihnout hodinu, musíme sebou hodit.“

„Ty už žádnou hodinu nestihneš!“

Další nečekaný útok a další díra ve zdi. Tentokrát ale Gabriela máchla rukou a nechala na třeťákově předloktí tři krvavé šrámy.

„Škrábeš jako kočka,“ zasmál se. „S tím mne neporazíš.“

Jak jejich boj pokračoval, škrábanců na jeho kůži přibývalo, zatímco on nedokázal ani jednou udeřit na uhýbající dívku. Příliš zkušený, aby se nechal vyvést z míry, snažil se ji vymanévrovat do uzavřeného výklenku, kde by neměla kam utéct. Tam ji chytil pod krkem a ona udělala totéž s ním.

„Nepřeceňuješ se?“ zasupěl a začal ji škrtit, trochu zmatený, že ona ho nenapodobila. Pouze cítil její drápy zabořené pod bradou.

„Jsem dcera své matky,“ poznamenala Gabriela sípavě, zatímco spalovala vnitřní plamen, aby udržela své hrdlo pevné. „A ty jsi už prohrál. Opravdu si myslíš, že nabídnout mi svůj krk byla ta nejchytřejší výměna? Podívej se na své ruce.“

Ty jsi mi ale prosťáček, napadlo Gabrielu, když poslušně poslechl a obrátil pozornost, kam potřebovala. Hodlala si vychutnat vítězství z bezprostřední blízkosti. Podle Lýdie cítí Lištička nejvyšší vzrušení, když její oběť umírá. To je trochu marnotratné! Jaképak potom repete?

Tentokrát neodmítla nabídku na synchronizaci a pobaveně vnímala, jak její druhá já s ní radostně sdílí svůj triumf, opravdu jako mladší sestra, která se hodlá zavděčit.

„Co jsi mi provedla?“ zakňučel třeťák. Z roztrhnuté kůže, kde se zaryly nehtodrápy, se jako nákaza šířila zarudlá vyrážka a pokrývala jeho tělo mapou červených skvrn. „Ty šílená čubko!“

„Šílená?“ zvedla Gabriela obočí, která neměla ráda logické nesmysly. „Prosím za prominutí, ale považuji své kroky za naprosto racionální. Připravila jsem jed, dopravila jsem ho do tvého krevního řečiště, zatímco ty jsi mával pěstmi jako cvok. Nakonec jsem tě vylákala do pasti, která zaklapla. Určitě chápeš, že tvůj imunitní systém stimuluji na samou hranici anafylaktického šoku - tvůj život záleží na mé shovívavosti. Kde jsem se podle tebe zachovala jako šílená?“ zeptala se zvědavě.

Protože ale její oběť neodpověděla, příliš zaměstnaná, aby se uvolnila z jejího sevření, obrátila se na Bachana. „Neudělala jsem nic šíleného, že ne?“

Footnotes

Co je moje, nikdy nebude vaše, vy ochechule!

„Když svůj případ předložíš takto, zdáš se dokonale příčetná,“ odpověděl Bachan poctivě, sotva zvážil Gabrielinu otázku. „Ovšem…“

Nedokončil své ovšem, ale ani nemusel. Každý si na divokou mladší slečnu z Mechového kopce udělal názor.

„Je jako vzteklý pes,“ zašeptal nějaký kolemjdoucí. Šikana zde možná byla běžná, ale nenápaditá podle hesla: „Zkusím tě zmlátit a uvidíme, jestli se necháš.“ V sirotčinci, ve kterém vyrůstala, Gabriela zažila horší; často šlo o dlouhodobý nápor, nenápadné stupňování napětí a psychologické hry.

Kvůli všudepřítomným kamerám sirotci považovali fyzické napadení za málo sofistikované. Někteří bulíci své oběti přivedli na samou hranu sebevraždy, zatímco vychovatelský sbor žil v domnění, že děti tvoří přátelský pár. Na sirotčinec vzpomínala jako na místo divokých citových výlevů, plné plačících tvorů, kterým příliš nerozuměla.

„Pusť!“

Vzpírající se třeťák podnikl několik pokusů se dostat z jejího sevření, ale jak panikařil, jeho vnitřní plamen ztratil sílu a on se nedokázal vymanit.

Třepotá se jako motýl v síti, pomyslela si, když se zájmem sledovala, jak se mění jeho biochemie. Nehtodrápy zabořenými v hrdle vnímala měnící se hodnoty adrenalinu, bílých krvinek a hormonální smršť. Zdá se, že za tři roky na akademii se něco naučil. Nicméně, kolem a kolem, jen mačká záchranná tlačítka.

Jeho úsilí bylo příliš náhodilé. Některé akce, které podnikl, bránily šíření jedu, jiné neměly účinek a další situaci zhoršovaly.

„Neměl bys tolik panikařit,“ napomenula ho. „Uklidni se. Vydržíš déle.“

Z její strany šlo o dobře míněnou radu, jenomže okolní studentky propukly ve vzrušený šepot.

„Pravá vnučka arcidémona!“

„Zlomyslná a krutá!“

„Má jí vydržel déle!“

Aby se vysvobodil, třeťák ji udeřil pěstí do břicha. Ale narušené soustředění mu znemožnilo použití silových technik, na které byl tolik hrdý. Navíc Gabriela měla vysoký práh bolesti.

„Vzdávám se,“ zavrčel a nakonec ochabl. „Vyhrálas. Nech mne jít!“

„Proč bych měla?“

Je to nějaké zdejší nepsané pravidlo? Jakmile se soupeř vzdá, nebudeme pokračovat? Trochu hloupé!

„Udělám, co mi řekneš,“ vysvětlil neochotně a dychtivě se zeptal. „Chceš peníze? Slyšel jsem, že jsi pumpla Theodorika.“

„Peníze? Kolik?“

„Mám v kapse deset stříbrných tolarů. Dám ti i víc.“

„Nepotřebuji peníze,“ řekla se sebezapřením. Záviš jí často nabádal, že se musí zbavit mentality chudé holky - ne snad, že by sám dával vhodný příklad, když se urputně snažil vysávat každého, na koho narazil. Nicméně, Bachan za Gabrielu ochotně platil účty - a ji ani na okamžik nenapadlo, že by si měla hrát na emancipovanou a nezávislou ženu.

„Předpokládám,“ pokračovala zamyšleně, „že by tě na mne nepoštvali, kdybys neměl určitou reputaci.“

„Nikdo mne nepoštval, jsem tady sám za sebe,“ řekl rychle. „Ale máš pravdu. Říkají mi Neporazitelný Bivoj.“

„Asi budeš muset změnit přezdívku,“ ušklíbla se a sklidila nevraživý pohled. „Co je? Přišlo mi, že jsi porazitelný docela snadno. Co takhle Purpurový Poraženec?“ navrhla a s odporem sledovala postupující vyrážku. Jak neestetické!

„Náhoda a salonní triky,“ zamumlal. „Příště si dám pozor.“

„Prosím?“

„Než mne urážet, pověz, co pro tebe mám udělat,“ řekl a také nešťastně pozoroval rudé skvrny, které se roztahovaly od zápěstí až k paži. „Mohla bys přestat? Uznávám porážku. Čestné slovo.“

„Promiň.“

Ostražitě ustoupila, připravená na past.

„V léčení ti nepomůžu,“ poznamenala. „Mám jiné kvality.“

„Kvality, ano?“ zachechtal se s úlevou, že nehtodrápy zmizely z jeho hrdla. „Nechtěl bych, abys mne léčila, i kdybych byl na smrtelné posteli. Nejspíš bych se neměl škrábat, co?“ dodal a chytil se za zápěstí, aby nepodlehl nutkání si rozedřít kůži do krve. „Prosím, pospěš si se svým požadavkem, musím na ošetřovnu. Svědí mne celé tělo.“

Požadavkem? Co tak chtít, když ne peníze? Jeho tajné techniky, které stojí za starou bačkoru? Nějaká rodová tajemství? Věčnou loajalitu?

Gabriela byla velmi materialistická samotářka. Málokdy nacházela v jiných lidech cokoliv, po čem by toužila.

„Dobře, Neporazitelný Bivoji,“ řekla nakonec a ukázala na skupinu věrných, kteří se shlukli kolem Bachana. „Přijde mi, že se vyznáš ve rvačkách. Nemám ani čas, ani chuť se starat o hejno vyděšených jelimánků. Když si s nimi někdo začne, zakročíš.“

„Nemůžu se starat o prváky,“ odporoval otráveně. „Kdekdo s nimi bude laškovat každou chvilku. Musím někdy spát a studovat.“

„Máš otočené priority,“ upozornila ho. „Studium přichází na prvním místě.“

„Děkuji za radu, drahá máti,“ ušklíbl se a zamířil nenápadně prstem doprava. „Já být na tvém místě dám si raději pozor, aby mi někdo neukradl husu, co snáší zlatá vejce. Taková malá rada zdarma.“

Když se otočila, spatřila, že ze zástupu přihlížejících se oddělily tři dívky. Vedla je studentka se třemi proužky na levém rameni a klanovou výšivkou pod ní. Její školní uniforma byla upravená na míru, takže sledovala přikázaný střih, ale od obyčejných uniforem se odlišovala jako nebe od pekla. Výjimečná látka s platinovým vyšíváním naznačovala, že jde o psychoaktivní šaty.

Za takto bohatě vybavenou dívkou kráčely dvě další, obě bez klanového emblému, ale zjevně z bohatého domu. Každá z nich měla na své uniformě platinové vyšívání. Vyzařovaly takřka hmatatelné kouzlo, ze kterého se okolním chlapcům a dívkám stahoval žaludek.

Trojice mířila k Bachanovi, který si rozpačitě oprašoval klopy svého hedvábného obleku a nenápadně vypínal hrudník.

„Nemyslím, že si svého sponsora udržíš dlouho,“ poznamenal Bivoj. „To je Leonora, první dcera hraběte z Podlubí a Mrzce. Rod v úpadku, který by nic neznamenal a vypařil by se postupně do zapomnění nebýt…“

„Nebýt čeho?“ zeptala se Gabriela pobouřeně. Co je moje, nikdy nebude vaše, vy ochechule!

Nikdy předtím necítila žárlivost, protože vyvinutá forma sebelásky nevyžadovala, aby se bála o svou milovanou, ale nyní se v ní bouřil vražedný vztek. Aniž by si to uvědomila, vysunula nehtodrápy, ze kterých začala odkapávat hustá rudá tekutina, připomínající sirup.

„Nebýt jejich styků s otrokáři,“ zašeptal Bivoj. „Alespoň tolik se proslýchá. Nemůžeš se na ně vrhnout,“ dodal rychle. „Jen bys svého sponsora vyděsila. A jsou i jiné důvody!“

„Co jsi najednou na mojí straně?“ zeptala se chladně. „Dostals od ní kopačky?“

„Některým tvým slovům nerozumím. Ještě jsi mi neprozradila, kdo je Satan. Co jsou kopačky?“

„Měls na ni zálusk a ona ti dala košem,“ vysvětlila Gabriela.

Bezmocně sledovala, jak se Leonora tanečním krokem postavila před Bachana, svůj doprovod rozložený po křídlech, jako by vedla útok na nepřítele. Tlouštík zrudl a na čele se mu objevily kulaté kapky potu. Tolik půvabu ho přivádělo do rozpaků a on se zoufale snažil držet pozice. Za ním stála skupina věrných, kteří na Leonořinu skupinu zírali s otevřenými ústy. Pouze jeden z nich se mračil, i když se neodvažoval nic namítat.

Gabriela poznala kluka, kterého šikanoval Theodorikův sluha. Alespoň jeden, co neztratil rozum!

„Vypaluješ podlahu,“ upozornil ji Bivoj. Na místa, kde spadly kapky tmavě rudé tekutiny z nehtodrápů, se zvedaly obláčky kouře. I samoopravovací schopnosti podlahy nestačily a pod Gabrielou zůstávaly šedivé skvrny.

„A ne, neměl jsem zálusk na hraběcí dceru,“ dodal rychle, „tak vysoko si netroufám. Nejsem šílenec, abych si nabíhal dobrovolně na vidle. Ta černovláska vlevo od ní je moje sestřenice. Když minulý rok nastoupila do školy, ochraňoval jsem ji, dokud neskončila u té čubky otrokářské.“

„Co je špatného na otrokářství?“

Kromě nehospodárnosti, nepohodlí a pracnosti, dodala v duchu. Jí se představa vlastnit cokoliv živého protivila, protože vlastnit vyžadovalo péči. Oč jednoduší je vypustit dobytek na pastvu, nechat ho toulat a vybírat desátek v podobě odvedené práce.

Zcela chápala, proč moderní společnost nahradila kovové okovy neviditelnými řetězy půjček a závazků. Svoboda je chiméra, vzpomněla si na Závišovu přednášku a jeho dodatek: Ti, kteří v ni věří, jsou duševně méněcenní.

„A co není špatného na otrokářství!“ zavrčel Bivoj, velmi překvapivě uvědomělý. Byl zcela zaujatý přítomností tří grácií, že si ani nevšiml, že se navzdory svému přesvědčení urputně škrábe po celém těle.

Gabriela ho chytila za zápěstí a napomenula: „Nech toho, skončíš s infekcí nebo otravou krve. A pokračuj! Překáží ti, že její rodina prodává otroky a tvá sestřenice se s ní zapletla?“

„Skoro! Jenomže její rodina údajně prodává i muže a ženy s rozvinutým vnitřním plamenem. Jestli si nedáš pozor, skončíš na černém trhu v aukci. Několik studentů kolem Leonory už zmizelo. Nikdo neví, kam se poděli, ale ví se, že se jí postavili do cesty.“

„Rozumím.“

„Opravdu? Poslouchej, mladší slečno z Mechového kopce,“ řekl nedůtklivě. „Třeba máš dojem, že jsi úžasná, protože jsi vyřídila moji maličkost. Já jsem ale mřenka ve srovnání se štikami jako Leonora nebo syn vévody z Praříče. Oni se s tebou nebudou rvát, žádný poctivý souboj, žádná rvačka na školní chodbě. Když si s tebou neporadí takový jako já, nechají tě sledovat rodinnými zabijáky. Pak jen rána do hlavy a ejhle, zítra se probudíš jako lidský dobytek. Vzhledem ke svému původu bys neměla přitahovat její pozornost.“

Můj původ? Ovšem, drahý dědeček arcidémon.

„Kolik bych stála?“ zeptala se zaujatě.

„Stovky zlatých hřiven, pokrevní linie Černoboga je žádaná,“ řekl a protočil panenky, když si všiml, jak potěšeně se tváří. Nemohl vědět, že Věra Šouravá odhadovala Světlaninu cenu jen na desítky zlatých hřiven a Gabriela se nyní považovala za vítěze. „Budu muset jít,“ připomněl se. „Už víš, co se mnou?“

Gabriela zavrtěla hlavou. „Nic mne nenapadá.“

„Já své dluhy splácím,“ prohlásil hrdě. „Až budeš potřebovat mé pěsti, zavolej mne.“

„Aha,“ opáčila s takovým nezájmem, že Neporazitelný Bivoj musel své křehké ego posbírat ze země, než odkráčel pryč.

„Chová se, jako bych bláto mezi jejími prsty,“ zavrčel tiše, ale ne dost tiše, aby ho neslyšela. „Arogantní jako sám Černobog!“

Footnotes

A co mi nabízí děvče jako já?

„Pane Bachane, slyšela jsem, že se vyznáte v právu? Možná bych přivítala malou radu.“

Abaddon! Místo zhouby! zasténala v duchu Gabriela. Právě se blížila k té nesvaté trojici, když zaslechla, jak krásná Leonora mění taktiku. Protože nápor šarmu neuspěl, naopak vedl k tlouštíkově nervóznímu ošívání, kráska se přizpůsobila.

Domácí úkol na jedničku! I hlupák by poznal, že se Leonora pečlivě připravila, aby chytila Bachana do lepkavých osidel.

„Ale ne, Leonoro,“ vykřikla její levá pobočnice, sestřenice Neporazitelného Bivoje, a tvářila se jako opatrnost sama. „Chystáš se ptát na radu v té delikátní záležitosti na veřejnosti?“

Na svého bratrance se příliš nepodobala. Měla tmavé vlasy, vysokou šíji a působila spíš křehce než silně. Pohybovala se ladně a trochu teatrálně. Gabriele připomněla Médeiu Trojákovou, která se vyznačovala plynulými gesty, jaké běžný člověk většinou čekal u animovaných postaviček.

„Samozřejmě, že ne zde,“ odpověděla Leonora na připravenou narážku. „Pan Bachan nabízí své služby za peníze. Jistě mi neodmítne konzultaci.“

„Jde o zapeklitý právní problém, Leonoro,“ přidala se třetí. „Bude pan Bachan s to ho vyřešit?“

„Kdo jiný než on?“ odpověděla Leonora sladce, jako by její oběť měla patent na rozum.

Hlavně drž zobák, napomínala Gabriela Bachana, když pochopila, kam nastražená past směřuje. Polechtat tlouštíkovu domýšlivost a domluvit si s ním schůzku v soukromí. Ani Světlana by si nevedla lépe.

Jeden z důvodů, proč se zdráhala zakročil, bylo, že to nebylo poprvé, co se stala svědkem podobné scény. Školní bohyně z univerzity tak získávaly své příznivce, považovaly-li je ovšem za hodné své přízně. Nebo, alespoň v případě Světlany, za dostatečně pitoreskní, aby ji pobavili.

Světlana ovšem nepotřebovala kompars, aby kořist ulovila.

„Pane Bachane, měli bychom jít,“ ozval se klučina, předchozí oběť Theodorikovy šikany. I on nejspíš chápal, že zájem třetího ročníku přináší trable. „Už tak máme zpoždění.“

„Pravda, pravda.“

S majestátním zafuněním sáhl Bachan do náprsní kapsy a vytáhl odtud zlaté cibule zdobené drahými kameny. Když otevřel víko, ozvala se jemné melodie a hlas jeho chůvy: „V deset hodin přednáška. Zbývá posledních dvanáct minut. Pokud se zpotíš, přichystala jsem náhradní prádlo do komody.“

„Věci práva mají svůj čas,“ zaduněl tlouštík a zřejmě doufal, že mu Leonora uvolní cestu. „Jsem si jistý, že budeme další příležitost si hovořit o kličkách a nástrahách našeho soudního systému, slečno z Podlubí a Mrzce. Nyní ale, pokud dovolíš…“

„Samozřejmě, že dovolím,“ řekla Leonora, ale nehnula se z místa. Jako rozený generál nenápadně pokynula svým společnicím, ty pochopily a s jemnou úklonou se vzdálily. Jejich velitelka bystře poznala, že Bachan se cítí stísněně, když před ním stojí ona a za ním zástup spolužáků.

„Nenaléhala bych, kdyby ta věc snesla odklad a já nebyla zoufalá,“ pronesla Leonora, v šedomodrých očích první kapky slzí a v pěstěné ručce krajkovaný kapesníček.

Amatérka, pomyslela si Gabriela znechuceně a založila ruce. Světlana by se nikdy nesnížila k špinavým trikům. Pláč a nářek sluší beznadějným hysterkám.

Jakkoliv s metodou nesouhlasila, zůstávala bezradná. Mám docela omezený repertoár. Buď násilí nebo nic. Ale jak Bivoj správně poznamenal, kdybych vyprovokovala rvačku, následky by se mi nemusely zamlouvat. Stačí, jak dopadl Juraj.

I když obdivovala, jak chladnokrevně se Juraj postavil ke skutečnosti, že za ním budou slídit zabijáci Revizorčiných ctitelů, ona sama byla odhodlaná se pletichám a intrikám vyhnout. Moudřejší ustoupí, rozhodla se. Zatím si Bachan vede přiměřeně. Ne každý umí vzdorovat školním bohům.

Leonora jí naháněla větší hrůzu než Božidar, druhý syn vévody z Praříče. Božidar možná uvažoval, jak ji přetáhnout na vlastní stranu, ale pro Leonoru, která používala ženský druh zbraní, by společensky neobratná Gabriela neměla cenu. Mít tu tak Trojákovi!

Kterýkoliv z dvojčat by si uměl poradit lépe než ona.

„Mladší slečno z Mechového kopce, na okamžik!“

Než se stačila rozmyslet co dál, cestu ji zastoupila sestřenice Neporazitelného Bivoje. Druhačka se přátelsky usmívala a nabízela ji ruku pokrytou šperky s vyobrazením dravého hmyzu: „Jsem mladší dcera z klanu…“

Zde jemně zaváhala, dotkla se paže, kde chyběl klanový znak, a pokračovala. „Na mém klanu ve skutečnosti nezáleží. Jsme tak nedůležití, že bych zbytečně zatěžovala tvoji paměť. Všichni mi říkají Kudlanka a všichni ví, ke komu patřím.“

Ladně ukázala štíhlým prstem na Leonoru, zatímco Gabriela, která se rozhodla mlčet, zvedla obočí, sáhla do kapsičky školní uniformy, vytáhla odtamtud kapesníček a otřela si rudou tekutinu z nehtodrápů. V látce se objevily vypálené doutnající díry.

„Působivé,“ vzdychla Kudlanka a lichotivě dodala: „Vnučka arcidémona se nezapře.“

V jejím zvonivém hlase zněl téměř lačný podtón, jako by užuž odhadovala Gabrielinu cenu na černém trhu. Měla hubené propadlé tváře, vystouplé lícní kosti, ostrou bradu a tmavé výrazně kulaté oči, kterými připomínala nočního tvora.

„Chci využít tuto příležitost, abych se omluvila,“ pokračovala druhačka. Přestože se nedočkala odpovědi, nezdála se vyvedená z míry. „Možná to nevíš, ale ten hlupák, co ti způsobil potíže, je můj bratranec. Bylo by nešťastné, kdybys měla dojem, že stojím na jeho straně. Už rok se snažím, aby mne nikdo s ním, ani s naším klanem nespojoval.“

„Proč?“ zeptala se Gabriela zvědavě. „Bivoj se zdál být pyšný na svůj původ.“

„Starý klan, který se potácí na hranici bezvýznamnosti,“ řekla pohrdavě Kudlenka a mimoděk tak napodobila slova, které Bivoj použil na Leonořinu adresu. „I když je nejstarší syn, Bivoj nemá ani schopnosti, ani možnost klan postavit na nohy. Raději než se utopit na děravé bárce, dávám přednost pevnější lodi. Asi jako ty.“

Spiklenecky mrkla, jako by naznačovala, že ona a Gabriela jsou na tom stejně, obě závislé na přízni bohatších spolužáků.

„Můj parník se právě chystá sebrat tvůj vlečný člun,“ ušklíbla se Gabriela. „Nejsi tu proto, abys mne zdržela?“

„Tak napůl,“ přiznala Kudlanka, „ale jen napůl. Leonora je trochu snob. Pochybuji, že by stála o to, aby ji tvůj tělnatý sponsor doprovázel. Obchodní domy do slušné společnosti nepatří. Navíc Leonora opravdu potřebuje právní radu.“

„Co ta druhá půlka tvých důvodů?“

„Slyšela jsem, že jsi z Theodorika vyrazila nějaké tolary. A také soudím, že Mechový kopec nepatří k bohatým rodům. Tvá uniforma, docela upřímně, páchne chudobou. Nic ve zlém, také jsem chodila v podobné,“ rychle dodala, když se Gabriela zamračila. „Ale polepšila jsem si.“

„Našla sis sponzora?“

„I když je slečna Leonora k svým věrným nesmírně štědrá, ne všechno, co nosím, mi koupila ona. Povězme, že jsem se díky ní dostala k jistým příležitostem.“

„Blahopřeji,“ suše poznamenala Gabriela, aniž by tušila, jak na takové vychloubání reagovat.

„Závidím ti,“ přidala pak po pravdě a natáhla ruku, aby prozkoumala látku Kudlančiných šatů. Ani kolekce od Šik&Šik na ni tolik nezapůsobila. Kudlančin oděv vzbuzoval dojem nesmírného luxusu a musel stát desítky zlatých hřiven.

Možná že Juraj neudělal tak špatný obchod, pomyslela si závistivě. Živá obrazotvornost, ke které neměla sklony, ji vykreslovala scénu, jak se prochází po akademii, zavěšená do přítelkyně Kudlanky, vystavená obdivu davů.

Přítelkyně? zarazila se. Odkdy je ta holka má přítelkyně?

„Ve svém vlastním zájmu,“ sykla tiše, „bys měla přestat. Nebo dojde k násilí.“

Kdyby Gabriela neslyšela, jak na své okolí působí krásná Revizorka, nikdy by ji nenapadlo, že sladké představy ji podsouvá někdo jiný. Z Kudlanky vycítila záchvěv vnitřního plamene.

„Nevím, o čem mluvíš,“ řekla její společnice, aby omluvně dodala: „Ne každá z nás je vnučka arcidémona. Děvčata jako my si musejí pomáhat, jak umí. Některým společenských překážkám musí pilná holka pomoct. Nebuď hned nabroušená, prosím.“

„A co mi nabízí holka jako ty?“

„Přátelství?“

„A dál?“ Gabriela se rozhodla citovat Záviše: „Vztahy se mají budovat na vzájemné potřebě. Co přesně mi přinese tvé přátelství? Nestojím o potíže.“

Někoho jiného by výslovné do ut des, něco za něco, zarazilo či urazilo, ale Kudlanka vypadala potěšeně. „Slyšela jsem, že v divočině lidé často umírají. Vždycky jsem přemýšlela, co se děje s jejich paměťovými krystaly.“

„To není žádná záhada. Sežerou je monstra.“

„Jistě ne všechny.“

„Lidské krystaly se bez výjimky drtí a uchovávají v urnách. Naše rody ctí pietu.“

Gabriela věděla, že lže, protože baron z Mechového kopce a jiná pohraniční šlechta krmili lidskými krystaly jimi chovaná monstra. Což bylo nejen neetické, ale vysloveně zakázané úřadem gubernátorky. Stejně zakázané jako prodávat za otroky ženy a muže s rozvinutým vnitřním plamenem, pomyslela si Gabriela, která začínala tušit, kam rozhovor směřuje.

„Možná bych věděla, jak takové krystaly zpeněžit,“ zašeptala Kudlanka vábivě. „Velmi dobře zpeněžit.“

„Kolik?“

„Za kvalitní materiál se platí ve zlatých hřivnách, za méně kvalitní ve stříbrných tolarech. A můžu tě ubezpečit, že mé kupce nezajímá, odkud je zboží. Rozdělíme se půl na půl.“

I když poměr byl pro ni nevýhodný, Gabriela se rozhodla nesmlouvat, jen kývla hlavou směrem k Leonoře, která okupovala stále netrpělivějšího Bachana.

„A co ona?“

„Nemusíme obtěžovat sponsory s našimi záležitostmi. V jejich očích musí být nepatrné až směšné,“ vzdychla Kudlanka pokorně. „Co je pro dědice domu U pohodlné cesty pár desítek zlatých hřiven? Prach u cesty, pouhé nic. Zatímco pro nás…“ Významně nedokončila.

„Rozumím.“

Gabriela přikývla, i když uvnitř si nebyla jistá, zda chce s Kudlankou jít do holportu.

Možná by si Bivoj měl dát na svou drahou sestřenici pozor! Nenaznačoval, že mizí studenti kolem Leonory? Co když za těmi záhadnými únosy, nebo lépe řečeno, vraždami stojí ona? Zjevně hledá nový zdroj paměťových krystalů.

Jako moderní člověk, Gabriela považovala vraždu za tabu, za krajní řešení. Kudlanka v mezích zdejší morálky vraždu mohla vnímat jako příležitost k přivýdělku.

Je to logické, když není žádné tělo na obtíž, kterého se jeden musí zbavit. Stačí počkat v temném koutě, nezanechat stopy a sesbírat paměťové krystaly.

Ucítila záchvěv strachu a zároveň šimravé vzrušení. Strach z toho, že by mohla zmizet i ona sama, možná hledaná, ale nikdy nenalezená. Vzrušení vyvěralo z netušených možností, které se před ní otevíraly.

Zákony džungle dávají příležitost všem, vzpomněla si na jedno ze Závišových kázání. Vyspělá společnost si proto dává záležet, aby zákony pro slabé platily. Říkají tomu potírání zločinu a korupce, nic než velkolepé představení pro zastrašení mas.

„To je vše?“

Všimla si, že Leonora už slaví vítězství. Ubohý Bachan, při vědomí, že se vznešené krásky jinak nezbaví, usilovným kýváním souhlasil s každým návrhem a netrpělivě se dral kupředu, aby nezmeškal hodinu. Přitom nezapomínal posílat vyčítavé pohledy na Gabrielu, jako by ta selhala ve svých strážních povinnostech.

„Pospícháme,“ zafuněl, když se konečně vymanil a prošel kolem ní. „Nesnáším, když chodím pozdě.“

„Pan Bachan nesnáší, když chodí pozdě,“ zopakovala oběť Theodorikovy šikany, jako by Gabriela byla hluchá. „Mladší slečno z Mechové kopce, zbývají poslední minuty.“

„Zdá se, že ruka je v rukávě,“ poznamenala Kudlanka a kývla na spokojenou Leonoru. „Budu muset také jít,“ dodala.

Zvedla levou ruku, jako člověk, který se chce podívat na hodinky. Sotva zjistila, že má prázdné zápěstí, zarazila se. Pak se omluvně ušklíbla, když viděla, že ji Gabriela bedlivě pozoruje. „Nejspíš před sebou nebudeme mít tajemství, dcero Satanova,“ řekla významně. „Některých návyků se dívka nezbaví, ať si dá pozor sebevíc. Nezbývá nám tedy než být kamarádky, co povíš?“

„Budeme kamarádky,“ souhlasila Gabriela trpce. V duchu proklela své druhé já pro její pubertální satanismus. To bylo o fous. Naštěstí jsme se prozradily obě.

Ve Hře zjevně náramkové hodinky neexistovaly. Lidé zde dávali přednost solidním mechanickým cibulím, jaké nosil Bachan. Záviš nás varoval, že každý Hráč může být spíše nepřítel než přítel. Zejména takový Hráč, který ve Hře strávil více času než my. A zdá se, že se nemýlil.

Ani na okamžik nepochybovala, že kdyby odmítla Kudlančinu nabídka, byl by to její paměťový krystal, který by skončil na černém trhu, někde mezi zbožím, o jehož původ se nikdo nezajímal.

Najednou si připadala velice zranitelná.

Footnotes

Bolí vás zuby?

Bylo ráno a Světlana se probudila do svého úžasného nového bytu. Stát se ctihodnou sestrou má svoje výhody, pomyslela si spokojeně, když se rozhlédla kolem. Usnula ve stísněném pokoji u Mechových, na rozvrzané posteli, kterou podědila po Lukášovi a která v ní vyvolávala pobavení i odpor, když si představovala, že okupuje posvátný palác Lukášovy samohany.

Ve Hře ale bylo všechno jinak. Sotva ji vysvětili, což byl dlouhý a nudný rituál, který povzneseně prospala v koutku Kopretina podvědomí, stala se podstatnou figurou chrámu.

Zatímco Šupák chrápe v lese s monstry, smála se pro sebe, a můj drahý bratříček úpí v kasárenské cimře, já mám všechno pohodlí světa.

Ukázalo se, že řád sladké paní Lady nevyznává ideály asketismu. Pravda, když ji bratr Benedikt vedl do jejího bytu, vyjádřil obavy, které, jak pochopila, pramenily z Kopretininých her na skromnou a oddanou.

Když ho Světlana vznešeně ubezpečila, že mít pro sebe čtyřpokojový apartmán, včetně ložnice, kanceláře, pokoje pro návštěvy a soukromé ordinace, jí zcela vyhovuje, bratr Benedikt se zatvářil, jako by ho praštila po hlavě palicí.

„Někdo by mohl namítat,“ pronesl významně a Světlana měla podezření, že někým myslí sám sebe, „že pro novou ctihodnou sestru se nehodí, aby zde žila.“

„Nesmysl,“ ujistila ho. Čekal snad někdo, že odmítnu? Vypnu se na špičky, bouchnu se do hrudi a povím: Nejsem hodna!

„Ve skutečnosti doufám, že se brzy přestěhuji do většího prostoru,“ řekla. „Má múza potřebuje dýchat.“

„To byste se musela vyměnit leda s Jeho Svatostí,“ odsekl bratr Benedikt, pak schoval dlaně do rukávu světlého roucha a uklonil se. „Doprovodil jsem vás, jak jste chtěla, ctěná slečno. Smím odejít?“

Zatímco Světlana se stala ctihodnou sestrou, služebně starší Benedikt zůstal přeskočený v pořadí, což ho rozhodně nepotěšilo a jeho pohledný, i když poněkud unylý obličej, získával v její přítomnosti zatrpklý výraz.

„Ještě jsme neprohlédli ložnici,“ zarazila ho. „Bratře Benedikte, co když nebude všechno v pořádku? Ložnici rozhodně musíme vyzkoušet,“ dodala a věnovala mu hřejivý úsměv madony.

Zkušeně potlačila protesty, které nešťastná Kopretina vznesla z hlubin podvědomí a vedla neochotného Benedikta do nejsoukromější části, kde otráveně obdivovala řemeslně dokonale zpracovanou postel s nebesy. Malby po stěnách i na nebesích představovaly náboženské výjevy, kde služebníci chrámu léčili nemocné pod debilizujícím světlem své bohyně.

„Panenko skákavá,“ řekla. „Po kom jsem tuhle nádheru zdědila? Může mi chrám zařídit přestavbu?“

„Nevidím nic špatného,“ zamumlal Benedikt, celou svou postavou vyjadřoval nesouhlas.

Opravdu nechápu, proč drahého Benedikta má Kopretina nesnáší, jsou jeden za osmnáct a druhá bez dvou za dvacet, pomyslela si. Nějak ztratila chuť uvědomělého bratra svádět. Oba toporní jako prkna a nudní až na půdu.

„Devótní neznamená schopná a vice versa,“ podotkla přísně. „Možná ten důvod, proč tebe nepovýšili, bratře, je prostá skutečnost, že Jeho Svatost nechtěla stvořit další ctihodnou sestru Agátu. Rozjímej nad svými nedostatky a buď sbohem!“

S těmi slovy vykopla Benedikta ven. A tvá příležitost je v tahu, chlapče! Celui qui n’a pas de billet pour le paradis doit aller en enfer! Kdo nemá vstupenku do ráje, musí do pekla.

„Já nejsem jako ctihodná sestra Agáta,“ zaprotestoval zoufale, než mu zabouchla před nosem. „Ve vší úctě…“

Ve vší úctě ke komu? pomyslela si. K tobě? Nebo k té snaživé pipce?

Její nenadálé povýšení způsobilo mnoho zlé krve. Jediný, kdo na Světlanu neshlížel, byla právě utlačovaná a oddaná sestra Agáta, která nedostatek léčitelských schopností vyvažovala náboženským zanícením a sebemrskačskou laskavostí. Ta samá sestra Agáta způsobila Jolanin pád za okolností, které nebylo obtížně si domyslet.

Hádám, že naše ukřivděná světice cosi zmrvila a drahá Jolana napravila situaci. Jako novicka tak nejspíš překročila všechny povolené meze, obětována pro literu zákona.

Světlana se ve skutečnosti v chrámu necítila pohodlně. Ani předtím by její Kopretina nevyhrála soutěž v popularitě a po nenadálém vysvěcení, které by za normálních okolností mělo čas několik let (nebo také nikdy), si Světlana připadala jako protekční spratek.

Ovšem, spratek s výhodami!

Zamilovaně se rozhlédla kolem, odhodlaná bojovat zuby nehty, aby si udržela své nově nabyté pohodlí.

Měla bych poděkovat Lištičce. Po jakém dárku asi tak touží zabijácká komorná? Nůž? Struna od klavíru? Vlněná šála a teplé ponožky?

Když se rozběhla a skočila rozdováděně na postel gigantických rozměrů, už jen z principu odhodlaná pohoršit vážné tváře nástěnných fresek, uslyšela, jak na imitaci dřevěné podlahy spadl lehký předmět. Bez většího očekávání zvedla útlou černou knížečku a na první stránce našla věnování:

Ctihodný bratře, vyléčil jste mé tělo.
Duše zůstala nemocná.

Řekl jste,
že láska mezi námi by byla hrůzná.

Přitom jste hlupák, který miluje.

Kdežto já nenávidím.

Sbohem!

„Ohó, milostné zklamání,“ výskla Světlana nadšeně. „Ctihodný bratr se nám zabouchl do pacientky, ale držel se na uzdě.“

Její živá obrazotvornost jí nabídla příslušný scénář. Bez většího očekávání prolistovala stránky, přesvědčená, že najde uslzené rýmovačky, ale byla příjemně překvapená autorovým roztrpčením, které dal najevo v úvodním proslovu. Vždycky měla slabost pro zhrzené literáty, kteří si stejně jako Schopenhauer uměli lichotit, že je doba neumí ocenit.

Má sličná čtenářko,
můj mužný čtenáři,
nezdá se, že bychom
si padli do oka.

Ty, ženská, nemáš vkus,
ty, chlape, překážíš!
Oba dva na mne zde
kálíte zvysoka.

Další dny se ujala svých povinností. Jako vysvěcená ctihodná sestra získala hodnost, která by v moderní nemocnici odpovídala postavení primáře. Celé její oddělení, včetně starších noviců a novicek, trpělo při pomyšlení, kdo jim bude vládnout.

„Není úžasné, jak málo důvěry vzbuzujeme?“ řekla nahlas, když se chystala na pravidelnou ranní vizitu. „Dokážeme jim sílu naší dvojjediné existence, co povíš?“

V levé ruce zacukalo. Pokud se ty dvě na něčem shodly, pak léčení. Když používaly medicínskou berlu, blížily se hranicím přirozené synchronizace, kdy jedna doplňovala druhou. Jinak mezi nimi stála nepřekonatelná propast odlišných osobností.

PING! PONG!

Nástěnné hodiny, které připomínaly staré pendlovky s kukačkou, odcinkaly sedmou hodinu a na dveře se ozvalo nesmělé zaťukání.

„Ctihodná sestro z Mechového kopce,“ řekl slabý hlásek, „nastal čas. Přišli jsem vás vyzvednout.“

Světlana se ještě prohlížela v zrcadle na chodbě před vstupními dveřmi. Pokud si člověk dal záležet, uslyšel, co si povídají lidé venku.

„Možná ještě spí,“ poznamenal kdosi. „Je mladá, ti spí dlouho. Navíc urozená.“

„Stejně nemůžu uvěřit, že ji Jeho Svatost nechala vysvětit,“ přidal se kdosi. „Prý na něho udělalo dojem, jak se postarala o bývalou sestru Jolanu.“

„Ty dvě jsou na stejno,“ řekl třetí hlas. „Nemají žádnou úctu k předpisům. Kdyby si kdokoliv z nás dovolil co ony!“

„Sestru Jolanu Jeho Svatost vyloučila,“ namítl kdosi. „A starší slečna z Mechového kopce uvízla v řádění místního lesapána. Bez ní by Jolana nepřežila. Kdo by jí mohl vyčítat, že zachránila jednu z nás?“

„O tom nemluvím. Všimli jste si, jak se obléká? Schválně si upravila roucho, aby ukazovala…“

„Abych ukazovala co?“ Světlana rázně otevřela dveře, pobavená, že kritika na její hlavu nezahrnuje nic podstatného.

Venku stála čtveřice starších noviců, výkonná páteř zdejšího lůžkového oddělení. Každý z nich by v realitě platil za výborného lékaře. Všichni byli starší než Světlana, ale pokud věděla, chrám nikoho z nich nepovažoval za kandidáta na vysvěcení, zejména proto, že jejich vnitřní plamen byl příliš titěrný, aby dokázali plně využít možností medicínské berle.

Vedla je sestra, které přezdívali Myška pro její velká kulatá ouška, malý nos, hubený obličejíček a vystouplé hlodavčí zoubky.

„Abych ukazovala co?“ zeptala se Světlana znovu.

„Ctihodná sestro,“ vysvětlila Myška, „někdo by mohl namítat, že tvé roucho není úplné.“

To bylo vcelku obratné vyjádření skutečnosti, že Světlana ze svého úboru odstranila dlouhou sukni a plachetku přes hrudník. Kopretina měla dlouhé nohy, kulatý zadek a bujné poprsí, takže Světlana, které některé tvary v realitě bolestně chyběly, je nemínila zakrývat.

„Pokožka musí dýchat,“ prohlásila přísně. „Moje oddělení, moje pravidla. Mohla bych trvat, sestro Myško, aby ses se oblékala stejně jako já.“

„Neodvážila bych se,“ pípla Myška pokorně.

„Ne? Škoda, postavu bys měla,“ utrousila Světlana a dodala: „Jak jste si všimli, nezavedla jsem žádné větší změny, nejspíš k vaší úlevě. Ale nebudu nikomu vyčítat, bude-li chtít mne napodobit.“

„Je to vhodné?“ zeptal se jeden z bratrů.

„Rozhodně ne! Šokující, pobuřující, vybočující ze všeho, nač jste zvyklí,“ zasmála se Světlana, „ale vhodné určitě ne. Když o tom tak přemýšlím, není ani vhodné, aby ostatní oddělení testovala mé schopnosti,“ dodala rozverně, „ale přesto si dávají se mnou tu práci. Kohopak nám poslala dneska?“

Jako truchliví a rozrušení ptáci, hejno sester a bratrů se ošilo, nejspíš nepříjemně překvapené, že Světlana veřejně komentuje, co se poslední dny dělo.

Pod záminkou, že si nevědí rady, ctihodní členové chrámu posílali na její oddělení pacienty s různými potížemi. I slepý by poznal, že veleknězově ujištění o schopnostech novopečené ctihodné sestry nevěří a hodlají ji buď vyzkoušet nebo rovnou zesměšnit.

„Rien ne peut m’arrêter, car je suis fait pour surmonter les obstacles,“ vykřikla rozverně.

„Co se děje, ctihodná sestro?“ zeptala se Myška uctivě. „Bolí vás zuby?“

„Proč?“

„Že šišláte.“

Žádný další Hráč!

Světlana se pozorně rozhlédla, ale nezdálo se, že by kdokoliv rozuměl nebo poznal francouzštinu. Na rozdíl od Záviše, který dával přednost létání pod radarem, ona se nebála přilákat palbu.

„Nic mne nemůže zastavit,“ přeložila, „anžto jsem stvořená k překonávání překážek. Všichni si zapamatujte naše nové heslo. Pokud chcete, můžete si ho nechat vytetovat na zápěstí a vyvěsit na nástěnku.“

„Někdo by namítl, že je trochu nafoukané,“ namítl jeden ze starších noviců.

„Ten pan Někdo by mne zajímal. I bratr Benedikt o něm často mluví. Strašně nesnášenlivý chlapík, co povíš, bratře…“

Úmyslně zaváhala.

„Já jsem bratr…“

„Až si budu chtít zapamatovat, jak se jmenuješ, bratře Celestýne, zapamatuji si to,“ přerušila ho sladce. „Nyní si užívej bytí ve stínu mé nemilosti. Hle, chmurné podsvětí se pro tebe otevírá, za tříhlavým Kerberem se neotáčej a pokračuj až k Lethé, odkud jsem pila pohár se tvým jménem.“

Bratr Celestýn, třicetiletý chlapík s tvářemi jako křeček a se strništěm vousů na bradě, nepochopil, co naznačuje. O řeckých bájích a pověstech nikdy neslyšel.

„Ale vždyť si mé jméno pamatujete, ctihodná sestro.“

„Vůbec ne,“ ujistila ho. „Mám hlavu děravou jako cedník. Rozhodně netuším, jak se jmenuješ, bratře Celestýne. A nebudu vědět, dokud mi někdo nenapoví. Je tady někdo, kdo by mi chtěl napovědět?“

Rozhlédla se po sklíčených tvářích a našla jen sklopené oči. Nikdo se nechtěl stát panem či paní Někdo a dobrovolně vlézt do nastražené pasti.

Guberno manu clementi, sed firmissima, pomyslela si spokojeně. Vládnu rukou laskavou, leč nejpevnější. Krucinál, latina má alespoň říz!

„Pojďme,“ zavelela.

Jak procházeli prosvětlenými chodbami, kde vitrážovými okny pronikalo denní světlo smíšené s božskou záři gigantické sochy, Světlana měla dojem, že je něco špatně.

Jiné dny by starší novicové, bez ohledu na svou důstojnost, šeptem komentovali svět kolem sebe. Nyní se ale vlekli jako hejno zasmušilých labutí, Myška dokonce několikrát vzdychla.

Dnešní příjem bude nářez, pomyslela si Světlana spokojeně, jediná sebevědomá v celé skupině. Ale i ona zkoprněla, když došli k lůžku, na kterém leželo bílou plachtou zakryté dlouhé hubené tělo.

Footnotes

Než sevřou trpkou beznaděj!

Kdysi to snad býval muž, ale tolik jen hádala, protože místo obličeje mělo stvoření rozšklebenou masku bez měkkých tkáních; kde kdysi bývala brada a rty, zůstala jen zdeformované spodní čelist pokrytá hrbolatými nádorovitými útvary.

Maso ubožák dávno ztratil a jeho kůže se napínala nad něčím, co by mohla být vysušená egyptská mumie, nebýt namáhavého chrčení, které se ozývalo ze staženého hrdla.

„Který idiot mi ho sem poslal umřít?“ zeptala se mrazivě. I když rozzlobená, s rostoucím vzrušením cítila, jak se v ní hromadí nefalšovaný odpor a hnus. Ano, silné emoce. Měla bych být vděčná! Někteří cvoci tvrdí, že pravé umění nás nenechá chladnými.

Naklonila se nad pacienta, aby jí neunikla nejmenší podrobnost. K jejímu úžasu ji sledovalo jedno zdravé oko, zasazené ve vyžraném očním důlku.

Bezpochyby vnímá, pomyslela si. Poslední stádium rakoviny. Konečná! Zbývá ho jen nadrogovat a nechat tiše dodýchat.

„Kdo ho sem poslal?“ zeptala se znovu. Už se nedivila, že její oddělení připomínalo smuteční průvod. Až do dnešního dne dokázala vždycky překvapit, nyní ale každý chápal, že narazila na meze svých možností. „Ráda bych si s tím blbcem promluvila.“

Musí být promořený metastázemi. Nikdo nemůže vážně čekat, že ho vyléčím!

„Jeho Svatost,“ řekla Myška tiše. „Poslal ho sám velekněz.“

„Ten zakrslý páprda?“ zamumlala Světlana a nevšímala si, jak se pohoršená Myška, která ji zaslechla, chytila za hrudník. „Co tím asi sledoval?“

Ostatní ctihodní bratři a sestry, nezasvěcení do tajemství jejího náhlého vzestupu, mohli mít námitky, ale velekněz by její případnou nedostatečnost měl pomáhat zakrývat. Jeho úmluva s Lištičkou zahrnovala i Kopretinu.

„Možná jde o omyl,“ zašeptala Myška.

„Stařík není senilní, ať už k němu mám tisíce výhrad,“ odsekla Světlana a způsobila další pohoršení. Úcta k autoritám zde byla hluboce zakořeněná. „Co se dá dělat?“ pokračovala. „Podíváme se, jaké dary nám nesou Danajští.“

Zvedla medicínskou berli a tlumeným světlem ozářila lidskou trosku na pojízdném lůžku. Z hloubi podvědomí se vynořila Kopretina, která se k jejímu zkoumání přidala a snažila se splynout.

Její přítomnost měla tišivý účinek, napůl příjemný a napůl dráždivý. Kopretiným myšlenkám scházela překotnost, na kterou byla Světlana přivyklá. Nemám nic proto tomu, že jsi důkladná, ale zdržuješ mne, pomyslela si nespokojeně.

Pokud šlo o ni, diagnóza byla křišťálově jasná, i když překvapivě příznivá.

„Gratuluji,“ řekla k chrčícímu pacientovi. „Ctihodný velekněz vše vyléčil. Děkujte naší sladké paní Ladě za požehnání, které přináší její přízeň. Bratři a sestry, pomodleme se!“

Náboženské průpovídky si můžeš odpustit, napadlo ji trochu nespravedlivě. Ať chtěla nebo ne, bílé světlo vyvolávalo posvátný rauš.

Sotva skončilo povinné mumlání, které z poničené tváře jejího pacienta vycházelo jako zanícené klokotání, okolostojící se nedůvěřivě zahleděli na znetvořeného muže.

„Je skutečně vyléčený?“ zeptala se Myška.

„Dokonale a naprosto vyléčený, ani stopa po zhoubném bujení - když ovšem nebudeme počítat celkový stav jeho těla. Pořád tě zajímá, proč nám ho velekněz poslal?“

„Ano, ctihodná sestro.“

„Ví, že jsem hvězda, když přijde na regenerativní procesy,“ řekla Světlana skromně. „Doufá, že z našeho poničeného Quasimoda vyrobím idol dívčích srdcí. Pro chrám to bude výtečná reklama.“

A pro mne nakonec také, pomyslela si. Jen jestli mne stařík nepřeceňuje!

Stále měla v živé paměti, jak se svíjela výčitkami svědomí, když se pokusila léčit Jolanu. Medicínská berla uměla zázraky, ale i zázraky přicházely s vysokou cenou. Chrám měl dobré důvody, proč nevysvěceným zakazoval samostatně berlu používat.

Ne snad, že by si ji tady někdo mohl dovolit, pomyslela si a v duchu se zachichotala: Na velikosti záleží!

S postupem času se ukázalo, jakou měl Záviš ďábelskou intuici, když rozeznal význam vnitřního plamene od samého začátku a nutil Medarda, aby vyzvídal na její démonické maceše, baronce Sylvii.

Chrám sladké paní Lady, který málokdy nabíral mezi členy ušlechtilých rodů nebo klanů, měl ohromný nedostatek noviců s rozvinutým vnitřním plamenem. Ve Hře nebylo nic vzácnějšího než přípravky, postupy a zdroje, které kultivovaly organické rozhraní. Dědičné vlohy hrály obrovskou roli a krevní linie byly sledovány pečlivěji, než by kdy dokázaly šlechtitelské stanice plnokrevníků.

Kopretin původ sám o sobě nestál za nic. Její otec baron byl pravděpodobně levoboček, naroubovaný z anonymní rodové větvě, který se vyšvihl díky svým silovým technikám, ke kterým přišel bůhvíkde. Kopretina a Žaludova matka se vytratila neznámo kam a nezůstal po ní jediný záznam.

„Ctihodná sestro,“ ozvala se Myška a vytrhla ji ze zamyšlení. „Budete ho léčit, nebo ho zatím máme odvést pro další pozorování.“

Další pozorování? Jinými slovy, Myška mi chce dopřát čas, abych se vymotala z celé té šlamastyky. Hodná holka!

„Chléb, který jíme, si musíme zasloužit,“ prohlásila Světlana povzneseně a vyhrnula si dlouhé plandavé rukávy. „Připravte regenerační roztok a náhradní tkáně. Nepotřebujete ode mne seznam, přepokládám.“

Medicína chrámu byla postavená na pěstování orgánů, což byla technologie, kterou Hra daleko předstihovala možnosti jejího světa. Za předpokladu ovšem, že zdejší technologie mají oporu ve vědě, jak ji známe. Šupák si stokrát může domýšlet, že vstupujeme do Hry, abychom ukradli místní tajemství, ale já jako vědec musím zůstat skeptická.

„Ctihodná sestro, jste si jistá?“ zeptal se bratr Celestýn, vždycky připravený o ní pochybovat.

„Jak se jmenuješ, že mne oslovuješ?“ připomněla mu přítmí jeho nemilosti.

„Ctihodná sestro, tady nemáte co získat,“ oponoval jemně. „Dokázala jste své schopnosti dostatečně. Jestliže dojde ke komplikacím, vaše pověst ztratí.“

Rozhlédla se po zasmušilém davu.

„Kdo souhlasí s naším bezejmenným bratrem?“

Všichni váhavě zvedli ruku.

„Velmi dobře,“ řekla spokojeně. „Slouží vám ke cti, že máte starost o svou nadřízenou. Ale na mém oddělení je pacient na prvním místě, reputace až na druhém. Vzpomínáte si na naše, cituji zde bratra bezejmenného, nafoukané heslo?“

„Nic mne nemůže zastavit, anžto jsem stvořená k překonávání překážek,“ ozval se bezejmenný bratr a ublíženě dodal. „Ctihodná sestro, já jsem přece na vaší straně.“

Světlana mu velkomyslně odpustila předchozí přešlapy.

„Velmi správně, bratře Celestýne. Takové bude naše oddělení. Ničeho se nebudeme bát! Své úspěchy vytroubíme do světa, zatímco svá selhání obratně zameteme pod kobereček,“ dodala rozverně. „Nyní se budeme věnovat případu Quasimodo. Sestro Myško, ty připrav vše potřebné. Máme návod?“

„Návod?“

„Portrét, kresbu, cokoliv, co by mi napovědělo, jak ten ubožák vypadal, když byl ještě mladý a krásný. Pokud ne, nezbude než improvizovat. Ano, prosím?“

Sklonila se na chrčícím pacientem, ale nedokázala rozeznat jediné slovo. Netrpělivě vytrhla list papíru z bloku strnulé Myšky, sebrala jí z ruky tužku a rychle načrtla obrysy znetvořeného obličeje vlasovými tahy, aby získala základní proporce.

Její vzdělání, ke kterému přišla, když se snažila zabít bezbřehou nudu svého života, zahrnovalo i výtvarná umění. Před užaslými zraky starších noviců a novicek vytvořila idealizovanou rekonstrukci pohledné mužské tváře; sama sobě se smála, že postupuje jako bájivý paleontolog, který široké veřejnosti lže o tom, jak vypadali dinosauři.

„Co povíte?“ zeptala se a ukázala skicu všem kolem, než ji předložila pacientovi. „Líbí?“

Nepřetržité chrčení na moment ustalo, jak se oko bez víček snažilo zaostřit.

„Ctihodná sestra,“ ozval se bratr Celestýn. „Není to moc?“

„Moc co?“

„Moc odvážné,“ zašeptal bratr Celestýn, rozpolcený mezi touhou namítat a nebýt v nemilosti.

„Jeho Svatost slíbila, že zachráníme co se dá,“ přidala se plaše sestra Myška a ukázala na chroptícího pacienta, který se zoufale snažil vyjádřit. „Mohli bychom vyvolat naděje, které nejsme s to splnit.“

„Nejsme s to splnit?“ opakovala Světlana zamyšleně. My? Proč stále mluví v množném čísle? Cítí se být zodpovědní za má případná selhání? Znala personál svého oddělení teprve krátce a stále ji překvapovalo, jak snaživě a (poměrně) uvěřitelně každý vyjadřoval svou oddanost. Ovládá je hluboce zakořeněný smysl pro hierarchii, se kterým nelze otřást.

Záhady vnitřního plamene, nad kterými bádali Záviš a Gabriela, ji neupoutaly. Co ji skutečně zaujalo, byla psychologie zdejších postav, jejich sklony k feudální struktuře, k zakořeněné úctě k rozvrstvení společnosti.

I na Marxe je tady příliš brzy, povzdechla si.

„Tak co?“ zeptala se nahlas a zamávala kresbou před obnaženým okem pacienta. „Spokojený? Slibuji, že až s vámi, můj milý, skončím, budete vypadat ještě o fous lépe.“

Tak smělé prohlášení vyvolalo neklidné ošívání mezi přítomnými léčiteli.

„Slibuji pouze, co mohu splnit,“ napomenula je. „Po technické stránce nevidím problém. Nebuďte takové poseroutky.“

Věděla, že jim křivdí. Jejich možnosti zůstávaly bez medicínské berle a rozvinutého vnitřního plamene omezené. Starší dcera z Mechového kopce měla, co jim scházelo a i něco navíc - nesnesitelnou povýšenost moderního lékaře, který se cítí být téměř bohem, jakkoliv málo své řemeslo ovládá. Postoj, který chtě nechtě Světlana převzala za svůj, když se stýkala s profesory - a hlavně svými spolužáky, kteří jí dnes a denně ohromovali mírou své neznalosti.

Scuto ignorantiae tegor, gladio arrogantiae ferio.

„Kryji se štítem nevědomosti, biji mečem domýšlivosti,“ přeložila si nahlas a zasmála se. „Oč se vsadíme, že tohle si všichni myslíte?“

„Neodvážili bychom se,“ pospíšila si Myška, zatímco bratr Celestýn souhlasně zabručel, než ho kdosi zezadu nakopl.

„Nic jsem neřekl,“ zaprotestoval chabě. „Někdo by třeba namítl, že…“

„Záhadný pan Někdo se opět vynořil,“ ušklíbla se Světlana. „Že ho pozdravuji! Ale nyní vážně. Budeme pokračovat, vážený pane Quasimodo?“ zeptala se a pátravě se zahleděla do znetvořené tváře. Počáteční nával odporu v ní ale uvadal, tak rychle, že ho k sobě přihrnovala a chtělo se jí plakat, že ho ztrácí.

Jsem Velehradského citově vyprahlé dvojče, pomyslela si. Ani nepotřebuji modré pilulky.

Zatímco ona naříkala nad vlastní lhostejností, stal se malý zázrak. Pacient, vyčerpaný zbytečnými pokusy komunikovat s vnějším světem, vytrvale zíral na list papíru mezi jejími prsty, jako by se bál, že se nakreslená pohledná tvář někam ztratí. Pak se zpoza napůl chybějícího spodního víčka vynořila první slza, následovaná slanou stružkou.

„On pláče,“ ozvala se Myška dojatě.

Kde rozum s hlavou nesmějí,
tam vládne bláznů hbitý rej,
co obejmou vratkou naději,
než sevřou trpkou beznaděj.

Jak příhodné! pomyslela si Světlana, když recitovala sloku z pochmurné básně, na kterou narazila náhodou.

Předchozí majitel jejího bytu zasunul malou sbírku poezie do tajné škvíry ve stole a podle ošoupaných a umatlaných listů ji četl častěji než náboženské písně ku slávě sladké paní Lady.

I jí se zamlouval jejich ponurý tón, který v jednom vyvolával nutkavé hnutí uvázat si provaz kolem krku a pověsit se do průvanu. Jsem něčí vratkou nadějí, ač sama objímám trpkou beznaděj, napadlo ji.

Footnotes

Narodila jsem se, abych šokovala

„Je předčasné slavit,“ řekla pak přísně a zvedla medicínskou berlu. „Vážení, dáme se do práce.“

Několik mladších noviců do místnosti nanosilo šedou kostní hmotu a tkáň vypěstovanou ve zdejších nádržích. Když Světlana látala Jolaniny střeva, z nedostatku jiného materiálu musela brát z Jolaniných svalů.

Zde žádné omezení z nouze neexistovalo. Léčení fungovalo jednoduše, ale každý postup se řídil přísnou logikou. Nikdo se zdánlivě nestaral o aseptické prostředí, ale jeden z účinků bílého debilizujícího světla byla důsledná sterilizace, usměrněná vnitřním plamenem bratra Celestýna.

Nikdo nepotřeboval moderní diagnostické přístroje, protože vnitřní plamen jim umožnil sledovat stav těla na nejnižší úrovni.

Jedno organické rozhraní dokáže nahradit kliniku s miliardovým rozpočtem, uvědomila si Světlana. Není se co divit, že korporace se zoufale snaží do Hry dostat.

Aby vůbec mohla zpracovat obrovské množství dat, která vnímala, využívala spojení s bohyní Ladou. I když už si zvykla na posvátný rauš, který přicházel, když léčila, nedokázala potlačit vedlejší příznaky, proto sama sebe slyšela, jak cituje střelné modlitby nebo zpívá krátké oslavné písně, ke kterým se zaníceně přidávaly okolní sestry a bratři.

Zatímco čistila z obnažené pokřivené čelisti hrboly po rakovinovém bujení, aby mohla vytvořit novou kost pomocí kostní hmoty, uvažovala, proč bohyně Lada (ať už byla čímkoliv nebo kýmkoliv) vyžaduje, aby léčbu doprovázela náboženská euforie.

Dokázala si představit, jak by její profesoři, který vždy zdůrazňovali chladný přístup, zdejší třeštění pohrdavě komentovali.

Každý ctihodný bratr nebo sestra musí mít vůli jako řemen, pomyslela si, když se ztěžka přemáhala, aby neupustila své místo a nezačala bláznivě křepčit, „jinak by neukočírovali blázny kolem sebe.“

Zaznamenala, že jeden z mladších noviců se rozběhl k oknu a málem vyskočil s roztaženýma rukama směrem k zářící soše bohyně Lady.

Naštěstí ho někdo stáhl nazpět a vykázal z místnosti. Za dveřmi chlapce zaslechla hlasitě naříkat, buď studem nebo z lítosti, že přišel o posvátnou moc medicínské berle.

„Ctihodná sestro, vy jste miláček naší sladké paní Lady, jste malířka vyvolená její rukou,“ komentovala sestra Myška s obdivem, když bylo lidské plátno vyčištěné a připravené k malbě.

Znetvořená tvář s prosvítající lebkou vypadala stále groteskně, nyní beze zbytků tkáně, jako by ji tisíce mravenců ohlodali a očistili. Obnažené zuby dodávaly pacientovi vzezření rozdováděného umrlce, vytaženého z hrobu, kde spal desítky let.

„Chval mne víc, miláčku, chval mne víc,“ zasmála se Světlana, která sbírala sílu a potlačovala účinky debilizujícího světla. Vzápětí pochopila, jakou udělala chybu. Únava na ni dopadla jako rána kladivem. „Krucinál!“

Kdosi před ní postavil narůžovělý nápoj, povzbuzující přípravek z rozdrceného rudého kamene. „Napijte se, prosím.“

„Já to svinstvo nechci,“ zavrčela. „Nehodlám skončit jako drahá Jolana. Mám svoje střeva ráda.“

I když jí hubatá zálesačka k srdci nepřirostla, cítila zdráhavý obdiv k jejímu sebeobětování.

„Ctihodná sestro,“ řekla Myška tiše. „Ten nápoj jsem připravila já sama. Ručím, že nemá nežádoucí účinky. Postaví vás na nohy, ať můžete pokračovat.“

Pokračovat? Nejraději bych se natáhla a spala až do večera, pomyslela si Světlana utahaně. Ale slíbila jsem svým lidem zázrak, tak se musím snažit. Jak tvrdí Stínošlápek: Povinnost je těžší než hora.

„A smrt lehčí než pírko,“ dodala nabručeně, když vypila růžovou břečku až do dna. Ať už byl Myščin lektvar neškodný nebo ne, rozhodně byl plný medu, až měla pocit, že polyká melasu. „Vodu, prosím,“ vyjekla, zděšená z výrazné sladké chuti.

I plasťácké limonády v sobě neutopí tolik cukru!

Musela ale přiznat, že účinek nastoupil postupně, rozhodně ne s razancí, jakou zažila, když ochutnala nápoj, který ji vnutila baronka Sylvie v lese Roztomilých kulíšků.

„Děkuji, miláčku,“ vzdychla, když vstala a poplácala Myšku po tvářičce. Pobaveně si všimla, že Celestýn je žárlivě pozoruje.

„Až budeš chtít, abych tě také poplácala,“ řekla mu líbezně a mrkla pravým okem, „musíš se napřed oholit.“

Zatímco Myška zrudla, Celestýn se plaše usmál a zašklebil se, jak se snažil světácké mrknutí oplatit. V žádném případě to nebyl pohledný muž, ale opravila si o něm mínění. Původně ho zařadila mezi suchary, jako byl bratr Benedikt.

„V každém případě si vedeš dobře. Vy všichni si vedete skvěle,“ pochválila svůj tým. Jste skvělé obecenstvo, dodala v duchu. Vždycky si dokázala získat srdce svých nohsledů, ale zde viděla známky fanatického zbožňování. Není divu, že jsem si vzpomněla na šmíráčka. Náš malý nindža hledí úplně stejně na Lýdii.

Nenadálá myšlenka na Lýdii Krajcarovou ji rozladila. Ta ryšavá chudinka mi leze krkem! Proč by také neměla! Jak si zasloužila, co dostala? Má Šupáka, Stínošlápka, vzala mi Gabrielu - a jako bonus získala nepřekonatelnou Lištičku.

S nadšením si uvědomila, že závidí. Konečně čistý lidský cit. Nefalšovaná závist! Jako bych se stávala člověkem: já, nádoba navenek horká a uvnitř mrazivá jako led.

„Budeme pokračovat,“ řekla a pružně se zvedla, náhle svěží a plná elánu. Dokážu Šupákovi, že se zrzkou udělal smrtelnou chybu. Co povíš, Kopretino moje?

Ke svému úžasu zachytila slabý náznak souhlasu. „Panenko skákavá,“ zamumlala, „vždyť ty máš pro Šupáka s Adonisem slabost - nebo tě okouzlilo zvířecí kouzlo samotného pána Ještěra? Dočista mi vypadlo, že ti schází vkus.“

Myška, která stála vedle ní, ztuhla jako socha. „Prosím, ctihodná sestro?“

„Nic, nic,“ mávla rukou Světlana. „Už jsi někoho nenáviděla proto, že má víc než ty, Myšičko moje?“

„Nikdy bych se neodvážila,“ odpověděla Myška vyděšeně, jako by ji obvinila z hrozného zločinu.

„Hloupá otázka, omlouvám se,“ přikývla Světlana, která pochopila, že se dotkla ženiných tajných představ. „Kdo by si pomyslel, že jsi tak ctižádostivá?“

A laškovně pokračovala:“Nejspíš bych neměl pít nic, co mi namícháš. Trochu jedu a je o jednu ctihodnou sestru méně. Což mi připomíná, že jsem se nikdy nezeptala, jak skončil ten chlapík, po kterém jsem zdědila svůj byt.“

„Ctihodná sestro!“ vykřikla Myška, dokonale a spravedlivě rozhořčená. „Sladká paní Lada vás miluje. Jak zvrhlé bych musela mít sny, abych chtěla něco tak příšerného? Jsme pouhými stíny vašeho slunce!“

„Máš pravdu, bohové mne milují,“ souhlasila Světlana trpce. „Naložili na mne více, než by měl smrtelník nést.“

Takových poznámek už udělala v životě tucty, ale nikdy ne s výsledkem jako tentokrát. Starší novicové se jeden po druhém lehce uklonili a bratr Celestýn, kterého by nikdy nepodezírala z přehnané zbožnosti, utrousil: „Ona přijde obdařená dary, pravé dítě štěstěny.“

Světlana se zachichotala.

„Můj příchod, zdá se, předpověděly posvátné knihy,“ poznamenala. „Buďte si ale jistí, že já se nenarodila z panny, ani nad mou kolébkou nezářila nebeská vlasatice. Dáme se do práce, co povíte?“

Nikdo sice netušil, o čem mluví, ale už si na její výstřednost zvykli. Nyní přišel na řadu skutečně náročný úkol. Obnovit a vytvarovat kosti, pak na ně nanést měkké tkáně. Naštěstí velkou část toho nehorázně složitého díla si vzala na sebe medicínská berle a program, poskytnutý z božského serveru.

Když bílé kosti zarůstaly čerstvým masem a postupně se plnily krví, Světlana měla dojem, že modlitbičky vysílané k poctě sladké paní Lady jsou v zásadě malá cena za takový výkon.

Když svou práci dokončovala, dojatí novicové vzlykali a do rukávu si utírali slzy.

„Nikdy jsem neviděl nic takového,“ šeptal bratr Celestýn. „Pracujete přesně jako stroj, ctihodná sestro. Skutečně se podobá na obrázek, který jste nakreslila.“

Což nebyla ani tak pocta jejím medicínským, jako spíše sochařským dovednostem.

Světlana náhle zavrávorala a rychle přerušila program.

„Je mi líto,“ řekla slabě a bylo jí tak mdlo, že byla vděčná, že ji kdosi podpírá zezadu a vede do křesla, „ale tohle nedokončím. Myško, dokážeš pokračovat s jeho kůží, když ti půjčím svou berlu?“

„Já?“

Myška prudce vrtěla hlavou. „Netroufám si. Mohla bych něco zkazit.“

„To jsme dvě,“ odsekla Světlana. „Celestýne, nyní je čas, aby mne zastoupil slovutný pan Někdo. Jistě se hlásíš dobrovolně.“

Na okamžik se zdálo, že i bratr Celestýn skromně odmítne (a tím by vyčerpal počet schopných noviců, kterým mohla úkol zadat), aby se pak zhluboka nadechl, zhluboka vydechl a s výrazem obětovaného mučedníka sáhl po medicínské berli. Když se rozhořel jeho vnitřní plamen, neopakovalo se bohatýrská záře, jako když berlu spustila samotná Světlana.

„Pro slávu sladké paní Lady,“ zamumlal, stejně zklamaný jako všichni ostatní, když pozoroval ten rozdíl. „Nadání mé v porovnání s nadáním tvým je mizivé,“ dodal hořce. „Jsme skutečně pouhými stíny.“

Jeho vnitřní plamen nevydržel dlouho. Jako skomírající baterie slábl a slábl, takže Celestýn musel ustoupit a rozhodným gestem předal štafetu Myšce. Ta se neodvážila odmítnout a bojovala celou hodinu, zatímco ostatní novicové pomáhali.

„Dál nemůžeme pokračovat,“ řekl Celestýn mrzutě. „A přitom zbývá tak málo. Kdybys, ctihodná sestro, alespoň na okamžik vstala…“

„Trhni si nohou,“ zabručela Světlana, která místy nedůstojně klimbala, operace neoperace. „Jsem na dně. Zítra je také den.“

„Ctihodná sestra má pravdu,“ zastala se jí Myška, která se na nohách držela silou vůle. „Zítra je také den.“

„Na druhou stranu,“ Světlana, která nesnášela, když za ni kdokoliv orodoval, ztěžka vstala. „Je suis née pour choquer.“

„Už zase blábolí,“ vyčítavě zašeptala Myška Celestýnovi. „A to je tvoje chyba. Vůbec ctihodnou sestru nešetříš.“

„Narodila jsem se, abych šokovala,“ přeložila Světlana a natáhla se po medicínské berli. „To ale neznamená, že neblábolím. Hahaha! Dej sem, má milá. Pro slávu sladké paní Lady cokoliv.“

Footnotes

Ohavný Vesmíre, pobav mne více

„Při vší úctě, při vší povinné úctě, kterou mi řád ukládá, abych choval k vašemu stolci, Vaše Svatosti, přesně při téhle úctě, Vaše Svatosti, ani o chloupek víc, já, jako zástupce chrámové rady, prohlašuji, se všemi důsledky a pod světlem naší sladké paní Lady, že jste se naprosto a dokonale zbláznil!“

S načasováním, na které by Médeia Trojáková byla hrdá (své razantní vstupy na scénu milovala), do předsíně operačního sálu, kde vyčerpaně odpočívala Světlana a její novicové, vtrhla dvojice mužů.

První byl vysoký holohlavý bratr Ambrož, který rozhořčeně máchal pažemi a za rukáv obřadního roucha za sebou táhl malou postavičku samotného velekněze.

Zatímco ctihodný bratr Ambrož byl v obličeji celý brunátný a jeho lesklá pleš zářila jako infračervená zářivka, velekněz vypadal jako vyfouklá pneumatika. Místo obvyklého strniště zarůstal plnohodnotným vousem a kolem očí měl tmavé kruhy, že by si ho jeden spletl s černobílým Nosferatu.

„Já spal, Ambroži, já spal,“ opakoval bezmocně. „Cokoliv se děje, nařizuji, ať počká!“ dodal slabě a bez vnitřního přesvědčení.

„Jestliže Jeho Svatost zešílela, nic nepočká,“ zahřměl batr Ambrož a vybafl na ohromenou Světlanu, která ho sledovala z hloubi svého křesla. „Kde je? Nic jsi nezačala, že ne?“

Světlana, která po náročném výkonu dřímala a velice sympatizovala s veleknězem, mu věnovala otrávený pohled. „Tohle je mé oddělení, ctihodný bratře. Příště než vejdeš, tak zaklepeš a zeptáš se, zda smíš vstoupit. Kdybys to udělal, dozvěděl by ses, že nesmíš a máš táhnout ke všem čertům.“

S uspokojením zaznamenala, že její novicové, byť trochu zaražení hrubou odpovědí, neváhají a bojovně se shlukují po její straně. Bratr Ambrož byl v chrámu velké zvíře, druhý za veleknězem.

„Jsi drzá, ctihodná sestro,“ zafuněl bratr Ambrož a posupně se rozhlédl kolem, „drzá a líná. Za celou svou kariéru jsem nezažil, aby se celé oddělení oddávalo, abych tak řekl, odpolední siestě. Šup, šup,“ zatleskal, „zpátky do práce! Budeme jednat o vrcholných záležitostech chrámu. Zůstat smí jen ctihodná sestra z Mechového kopce.“

Alespoň jsem pro něj ctihodná sestra a ne ctěná slečna, pomyslela si Světlana, která začínala rozeznávat jemné nuance ve zdejším oslovení.

„Co se děje?“ zamračil se bratr Ambrož, když se nikdo nehnul z místa. „Mám se snad opakovat?“

„Myšičko moje,“ protáhla se Světlana, aniž by se obtěžovala vstát. „Nabídni Jeho Svatosti a ctihodnému bratrovi svůj růžový přeslazený dryák. Jeden potřebuje povzbudit a druhému udělá dobře všechen ten cukr. Pro Jeho Svatost doneste další křeslo.“

„A pro ctihodného bratra Ambrože?“ zeptal se jeden mladší novic snaživě. Byl to mladý klučina, který se pod vlivem záře medicínské hole chystal vyskočit z okna.

„Pro něj nic,“ rozhodla Světlana. „Zdá se mi příliš rozrušený, aby chápal smysl zaslouženého odpočinku. Proto mu odpustím i to, že se snaží poroučet ve výsostných vodách mého oddělení,“ dodala povzneseně.

„Slyšel jste ji, Vaše Svatosti? A vy jste z ní udělal ctihodnou sestru,“ řekl vyčítavě bratr Ambrož. „Urozený původ jí vskutku nedodal na pokoře!“

„Alespoň bere ohledy na můj mizerný stav a netáhne mne přes tři patra,“ zabručel velekněz a vděčně se svalil do nabídnutého křesla. Chvíli se přemýšlivě díval na růžový nápoj, který mu nabídla sestra Myška, čichl k němu a opatrně si usrkl.

„Dobroučké,“ spokojeně zamlaskal. „Tvůj recept, dítě?“

„Má specialita,“ rozzářila se Myška. „Ale naší ctihodné sestře se zdá moc sladký.“

„Ctihodná sestra si musí hlídat postavu,“ poznamenal velekněz, zadíval se na Světlaniny překřížené nohy a pokračoval zálibně až k jejímu výstřihu, kde chyběla cudná plachetka. „Budu sem muset chodit častěji. Omlouvám se, že jsem tě zanedbával, ctihodná sestro. Léčení mé milé Jolany zabralo, jak sama uznáš, hodně mého času a sil. A pak tu byla ta zpropadená rakovina. Můj majstrštyk, pokud dovolíš. Tři dlouhé dny a noci jsem honil metastáze.“

„Obdivuhodný výkon, Vaše Svatosti,“ přikývla Světlana uznale a neuctivě jí napadalo, že ve svém věku velekněz niv jiného honit nemůže. „Viděla jsem výsledek a nevěřila vlastním očím. Vyhonil jste toho chlapa hrobníkovi z lopaty.“

„Děkuji, děkuji. Tady Ambrož mne přesvědčil, abych případ vzal. Jistě neměl postranní úmysly,“ dodal velekněz posměšně, „když mi lichotil, že chrám potřebuje nový zázrak pro větší slávu naší sladké paní Lady.“

„Oba se shodneme, že se na svou pozici nehodíte,“ zabručel bratr Ambrož. „Ale jako léčitel jste z nás nejzdatnější.“

„Dost možná,“ souhlasil unaveně velekněz a obrátil do sebe růžový dryák. „Moc dobré! Proč jsme vůbec tady, ctihodný bratře. Čím jsem opět pobouřil tvé citlivé svědomí?“

Slovo opět velekněz zdůraznil.

„Rakovina!“

„To není nic nového pod sluncem. Kvůli ní jsi mne budil nemusel.“

„Naproti všem očekáváním jste vyléčil nevyléčitelný případ,“ zaburácel bratr Ambrož, jako by nadřízeného obviňoval. „Je to pravda?“

„Děkuji, Ambroži, za slova chvály - a i za tu malou dávku důvěry, kterou máš k mým schopnostem. Celá ta věc mne dost vyčerpala, proto bych raději, kdybys gratulace odložil na později. Ehm, sestro Myško,“ natáhl se a ukázal na sklenici, kterou starší novicka stále držela v ruce. „Mohl bych poprosit o nášup? Obávám se, že pro bratra Ambrože by bylo tvého božského nápoje škoda. Ten je živý jako čertík z krabičky.“

„Vy máte ale odvahu, Vaše Svatosti!“

„V čempak, Ambroži?“

„Tváříte se, jako byste netušil, co jste provedl.“

„Chtěl jsi říct, co jsem opět provedl,“ opravil ho velekněz. „Tvou nelibost probouzím už více než dvacet let. Nediv se, že nemám přehled.“

„Ano, dvacet let pokoušíte mou trpělivost, Vaše Svatosti,“ zaryčel bratr Ambrož. „Přísahám, že mne dráždíte schválně.“

„Samozřejmě, dráždím tě, abys mne budil v tuhle nehoráznou dobu!“

„Už je dávno po poledni.“

„Skončil jsem s pacientem v sedm hodin ráno,“ sípal velekněz. „K mému úřadu mít úctu nemusíš, ale můj spánek je posvátný. Lidé z jeho nedostatku blázní.“

„Přijde mi, že ani jeden z vás toho moc nenaspí,“ přidala se jedovatě Světlana, která by nejraději svou návštěvu vykopla ze dveří a pokračovala ve svém šlofíku. „Jste blázni oba dva,“ dodala pro sebe.

Bratr Ambrož jí věnoval velmi nepřátelský pohled, ale nenechal se rušit.

„Hned, jak jsem se dozvěděl, co jste zase provedl, Vaše Svatosti, spěchal jsem za vámi.“

„Obdivuhodná horlivost!“

„A musím se zeptat,“ bratr Ambrož zde zvýšil hlas, „zda je pravda, že jste triumf našeho chrámu, vrchol našeho umění…“

„Mého umění, prosím pěkně,“ ozval se velekněz uštěpačně.

„…vrchol našeho umění poslal k zde přítomné novopečené ctihodné sestře? Aby dokončila, co vy jste začal? Od našeho nejzkušenější léčitele k naší nejméně zdatné léčitelce. Jestliže tohle není vrchol bláznovství, pak nevím, co by mohl ten zpropadený vrchol být.“

„Nejsem nejméně zdatná,“ protestovala Světlana uraženě. „Vrchol bláznovství by bylo poslat pacienta k ctihodné sestře Agátě. To by ses pak rozčiloval oprávněně, ctihodný bratře.“

„Ty mlč,“ obořil se na ni. „Chválím sladkou paní Ladu pro tvou lenost, byť si ji protivím. Nešklebte se, prosím. Myslel jsem, že si protivím lenost, ne naší sladkou paní! Chvála tvé lenosti, ctihodná sestro! Někdo pilný by mohl začít i pracovat a náš velkolepý den by skončil na hnoji kvůli tvému nedostatku zkušeností.“

„Jsem ráda, že tě má lenost potěšila,“ ucedila Světlana a zarazila rukou Celestýna a Myšku, kteří se chystali protestovat. „Pokud dovolíš, hodlám ve svých odporných návycích pokračovat.“

Nechala spadnout svá těžká víčka a s nimi i hlavu, což bratra Ambrože dopálilo.

„Kde je?“ zavrčel.

„Kde je kdo?“

„Dnes ráno sem nechala Jeho Svatost dovést pacienta. Já se ptám, kde ten pacient je. Nenechám pošpinit pověst chrámu nešikovností protekčního děcka. Okamžitě ho odvezu na své oddělení.“

„Protekčního?“

Světlana měla chuť se zasmát. Ne snad že by nebyla protekčním děckem, ale byl to právě ctihodný bratr Ambrož a velekněz, kdo tlačili na její nenadálé a předčasné vysvěcení, aby vyhověli Lištiččiným požadavkům.

„Cokoliv, pokud pak přestaneš hulákat,“ zamumlala. „Pacient, o kterém mluvíš, je na sále. Támhle!“

„Na sále?“ zděsil se. „Nezačala jsi na něm pracovat, doufám.“

„Něco málo.“

Bratr Ambrož se chytil za hlavu a pak spustil ruce, jako by si uvědomil, že už nemá vlasy, které by si v zoufalství vytrhal.

„Šílenství, hotové šílenství,“ zakřičel. „Musím ho okamžitě vidět.“

„Jak je ctěná libost. Nikdo tě nedrží.“

Aniž by čekal, až jej někdo doprovodí, bratr Ambrož vtrhl na sál, jako by se bál, že za minutu bude pozdě. Jeho nejhorší obavy se nejspíš naplnily, protože uslyšeli něco, co připomínalo kvílení nad rodinnou ztrátou. Jakkoliv absurdní se to zdálo, Světlana se nemohla zbavit dojmu, že slyší muže okradeného v metru.

„Pomoc! Zloděj! Krádež! Někdo ho čajzl!“

„Čajzl co?“ zavřískala nazpátek.

„Pacienta? Náš triumf! Naše prvenství.“

Světlana se bezmocně podívala po svých novicích a na velekněze. Každý pokrčil rameny.

„Ten chlap se zbláznil!“ řekla nakonec.

„Nepřekvapilo by mne to,“ zamumlal velekněz a natáhl ruku k Myšce, aby mu pomohla z křesla. Když vstal, pevně se k ní přitiskl. Sotva bratr Celestýn přikvačil s podobným úmyslem za ní, Světlana jen mávla rukou: „Vstanu sama! Je ne suis pas un vieux papy chaud.“

S překladem se neobtěžovala, protože tušila, že by i její věrní špatně snášeli, že označila Jeho Svatost za nadrženého dědouška.

Ať už to byl Myščin povzbuzující nápoj nebo její měkké tělo, velekněz se přestal podobat na vyfouklou pneumatiku a plnovous na bradě se mu hezky naježil.

„Pojďme za tím příšerným idiotem,“ zamumlal a omluvně se otočil na Světlanu. „Bratr Ambrož si bere dobro chrámu až příliš k srdci. Někdy ho podezřívám, že trpí pokročilým stádiem velikášství - kdesi uvnitř je přesvědčený o tom, že kromě něj je tady každý beznadějný hňup, včetně mé maličkosti.“

„Hm.“

Příliš unavená, aby mu cokoliv vyvracela, Světlana se mátožně vlekla ke dveřím.

„Zvládla jsi to?“ zeptal se tiše velekněz. „Neměl jsem jinou možnost, než toho chudáka předat tobě, má milá. Velice si cením tvého talentu v této oblasti. Sledoval jsem případy, které ti ostatní oddělení posílala a vedla sis více než skvěle.“

„Uvidíte sám,“ řekly Světlana i Kopretina zároveň, obě potěšené jeho chválou.

„Není to jen otázka talentu,“ dodal zamyšleně. „Nikdo další zde nemá tolik nezdravého sebevědomí jako ty. Snad až na bratra Ambrože by mne všichni zdvořile odmítli.“

„Tak proč ne bratr Ambrož?“ zeptala se nakvašeně. Ona své sebevědomí nepovažovala za nezdravé. Také by ses mohl naučit kdy mluvit a kdy mlčet, ty starý papriko!

Velekněz se otřásl.

„Jednou jsem mu podobný úkol svěřil,“ vysvětlil. „Výtečně ho zpackal! Výsledek připomínal tlamu mrože zkříženého s krávou - ta dáma se dodnes nevzpamatovala z pohledu do zrcadla. No nic, jsme tady! Co tady provádíš, Ambroži, za nejapné skotačení?“

„Hledám pacienta!“

Operační sál nebyl největší a uprostřed stálo lůžko s mužem, který byl až po bradu zakrytý plachtou a pokojně spal. Přesto se bratr Ambrož tvářil, že ho nevidí, a zoufale smejčil po celé místnosti, jako by se chybějící osoba mohla zmenšit a vypařit škvírou v okně.

„Přestaň,“ napomenul ho velekněz. „Ten, koho hledáš, leží tady - jsi snad slepý?“

„Mám zrak v naprostém pořádku,“ odbyl ho bratr Ambrož. „Četl jsem lékařskou zprávu, prosím. Muž v posledním stádiu rakoviny nevypadá takto. Sotva bude mít tak růžové tvářičky.“

Velekněz se zvolna přišoural k lůžku, obešel ho a zkoumavě se zahleděl na růžové tvářičky, které tolik rozlítily bratra Ambrože.

„Pamatuji si ho jinak,“ poznamenal. „Ale pochybuji, že by si stěžoval. Vynikající práce, ctihodná sestro.“

„Děkuji,“ kývla Světlana. „Snažila jsem se.“

„To je nějaký hloupý žert, Vaše Svatosti?“ zeptal se bratr Ambrož a s náhlým podezřením se zeptal: „Chcete si ze mne vystřelit?“

„Nikdy bych si nedovolil si střílet z pevné opory našeho chrámu, Ambroži. Musíš se přesvědčit sám. Když poodhrneš plachtu, pochopíš.“

„Pochybuji,“ zasupěl bratr Ambrož, ale udělal, co mu velekněz poradil. Rychlými kroky přistoupil k lůžku a netrpělivě odhalil celé nahé tělo, které leželo pod plachtou.

„Tohle! Tohle! Tohle!“

Všem se naskytl groteskní pohled na vychrtlou, vyschlou mumii, pouhé kosti a kůže. Jen dech, který zvedal vystupující žebra, potvrzoval, že jde o živého tvora. Ta skutečně groteskní, neuvěřitelná část ale začínala nad krkem, kde zřetelná linie dělila nové tkáně od starých. Nezasvěcený divák by měl oprávněný dojem, že někdo vzal starou mrtvolu a narouboval na ni mladičkou hlavu, uřezanou sotva dvacetiletému chlapci.

„Tohle!“ zopakoval bratr Ambrož. „Tohle je nemožné! Jak dlouho jsi na něm pracovala, ctihodná sestro?“

„Až příliš dlouho na můj vkus,“ opáčila Světlana, která ze srdce nesnášela jakoukoliv soustavnou činnost.

„Pět hodin,“ ozval se snaživě bratr Celestýn a celý se nafoukl pýchou. „Setrvala v přízni naší sladké paní Lady pět dlouhých hodin.“

Jinými slovy, byla jsem pět hodin v posvátném rauši, pomyslela si Světlana, kterou to zjištění příliš nepotěšilo. Není divu, že jsem celá vyžvýkaná.

I velekněz se zamračil a zatímco užaslý bratr Ambrož pomocí své medicínské berle studoval jejího pacienta, Jeho Svatost za ní přišla a zaklepala jí berlí na čelo.

„Au!“

„Musím tě vyšetřit - a ne že by se mi chtělo,“ zabručel. „Mám za sebou náročný zákrok a nejsem nejmladší.“

Mám se vysvléct, abych tě povzbudila, starý chlípníku? pomyslela si Světlana. Vděčně vnímala, jak ji bílé světlo zkoumá od hlavy až k patě. „Tak co?“

„Předepíšu ti dlouhý odpočinek,“ odpověděl a zamyšleně pokračoval. „Už jednou jsem se zeptal, ale zeptám se ještě jednou. Kdo byla tvá matka, ctihodná sestro?“

„Má matka?“

Světlana chápala, že se jí neptá na Médeiu Trojákovou, ale na záhadnou první manželku barona z Mechového kopce. Naštěstí se otěží ujala Kopretina, která s uctivou úklonou odpověděla: „Otec o ní nikdy nemluví. Je s ní něco v nepořádku?“

Sotva velekněz zavrtěl hlavou a chystal se odpovědět, ozval se bratr Ambrož, který skončil se svým zkoumáním.

„Odpočinout? Ani náhodou!“ vypískl nadšeně. „Ctihodná sestra z Mechového kopce musí práci dokončit. Tenhle pacient se stane živoucím důkazem zázračné síly naší sladké paní. A to vše díky…“

„Jistě, jistě,“ mávl potěšený velekněz skromně rukou. „Dnes už jsi mne vychválil dost, drahý Ambroži. Já vím, že jsi nikdy nezpochybňoval mé odborné schopnosti.“

„…díky ctihodné sestře,“ zamračil se bratr Ambrož. „Při vší úctě, Vaše Svatosti, vy jste jen vyléčil rakovinu. Tím si reklamu neuděláme.“

Velekněz se zamračil: „Jakže? Važ slova!“

„Vaše Svatosti, z odborného hlediska jste dokázal nemožné, nikdo netvrdí opak, ale přiznejme se, že tohle byl výjimečný případ. Dnes a denně léčíme pacienty, u kterých podchytíme zhoubné bujení včas.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se velekněz popudlivě. „Když tě tak poslouchám, promarnil jsem tři dny úplně zbytečně. Dokázal jsem podle tebe zázrak, který nikoho nezajímá.“

„To jistě ne, Vaše Svatosti, našim kolegům z jiných chrámů vytřeme zrak, ovšem…“ Zde bratr Ambrož zaváhal, ať už pro efekt nebo proto, že nechtěl svého představeného rozzlobit více, než bylo zdrávo. „Široká veřejnost bude mít jiný názor.“

„Rád bych věděl proč!“

„Protože ne každý trpí nevyléčitelnou nemocí, ale ještě jsem nenašel ženu, která by byla spokojená se svým vzhledem. Ctihodná sestra z Mechového kopce bude na roztrhání.“

Na velekněze musel mít růžový Myščin nápoj, plný přírodního medu (a z toho titulu zdravý podle moderních měřítek), blahodárné tišící účinky, protože kyselý výraz zneuznaného génia nahradil vstřícný úsměv prodejce ojetin.

„Bravo, Ambroži, bravo!“ zamnul si ruce. „Teď jsi na to kápl! Ctihodná sestra z Mechového kopce bude naše eso v rukávu.“

„Hahaha!“

I přes svou únavu a nehoráznou chuť si lehnout třeba na podlahu, Světlana se rozchechtala, když viděla, jak si ti dva notují. Služba sladké paní Ladě zjevně vyžadovala řádnou dávku obchodního fištrónu.

„Nevšímejte si mne, Vaše Svatosti a ctihodný bratře Ambroži,“ vyprskla. „Jsem bez sebe štěstím, že můžu přispět k větší slávě našeho chrámu. Naprosto a dokonale šťastná, šťastná jako blecha, věřte mi.“

A nemohla se přestat smát, naplněná hořkým zoufalstvím.

Jestliže Lýdie přinesla do Hry pochybné kouzlo homeopatické medicíny, stane se mým osudem, abych jako první vyvolená nabídla zdejším postavám svody a nástrahy plastické chirurgie? Budu posluhovat dámám, aby se staly krásnějšími? Marnost nad marnost, jak by řekl Thackeray. A nic než marnost.

Vzpomněla si na báseň, kterou našla v knížečce schované pod postelí a která končila smutným povzdechnutím:

Naříkám nad žitím,
co plyne plytce.
Ohavný Vesmíre,
pobav mne více.

Zbyl ze mne lidský prach
v umrlčí drti.
Ohavný Vesmíre,
nudils mne k smrti.

Footnotes

Trochu jsem zpanikařil

Bojí se prázdnoty, kterou naplňují smetím. Smetiště nazývají domovem. — Míjena Adlofová

Když si procházeli události posledních dnů, shromáždění v Závišově obýváku na jedné z jeho povinných schůzek, Lýdie si všimla, že přes neformální prostředí jejich sešlost působí jako profesionální porada.

Medard se svými sklony k administrativní práci získal roli sekretářky, zatímco ona musela usměrňoval a řídit jednotlivé vstupy a výstupy. Pan domácí už dávno ustoupil do pozadí, vždy ochotný vzdát se světla ramp ve prospěch těch, kterým jeviště svědčilo.

Což byla, jak si podrážděně všimla, Světlana, která, jak ještě podrážděněji zaznamenala, utrácela firemní peníze za sexy oblečky a působila tak vyzývavě, že by ji nejraději praštila.

„Kdyby sis alespoň nevycpávala podprsenku, šlapko jedna nestydatá,“ zamumlala pro sebe.

Ji samotnou malé poprsí netrápilo, ale nemohla popřít, že hluboký výstřih je past na mužské oči.

I přes to, že se blížil konec podzimu, Světlana na dokonalé kůži stále udržovala zlatavé opálení, ze kterého byla odhodlaná ukázat světu co nejvíc. Popuzená Lýdie po očku sledovala krátkou červenou minisukni, ale ať blondýnka přehazovala nohy jakkoliv, stále neodhalila sebemenší náznak kalhotek.

Kopretina by jí snad nedovolila chodit na ostro, přemýšlela zoufale, zdrcená pocitem, který nemohl být ničím jiným než přízemní žárlivostí.

Svinský Adonis, uvažovala, zatímco udržovala ztuhlý úsměv na rtech, který Světlana přívětivě a bezelstně opětovala. Je jasné, kdo je tu vítěz a kdo poražený.

Revizorčin záhadný bratr byl vysazený na blondýny a o zrzky neměl zájem. Alespoň tolik znělo oficiální vysvětlení. Ale Lýdie tušila, že Adonisovi zkrátka smrdí.

Styděla se, že nedokázala přestat brát modré pilulky. A jestliže nasládlý pach cítil Adonis, pak i Záviš musel vědět, že lhala, když tvrdila, že hormonální přípravek vysadila. Užívala ho každý třetí den, měla-li dojem, že se svět stává příliš směšným, aby ho ještě mohla snášet, aniž by se zalkla smíchy.

Zklamala jsem? Ani zdaleka, snažila sebe přesvědčit, můj milovaný mne nechává tančit ve své dlani. Láska ho nezajímá, pocit provinilosti může lépe využít a zneužít.

Nešlo nevidět, jak se každý snaží Závišovi zavděčit. Stával se středobodem jejich vesmíru, přizpůsoboval je svým potřebám.

Je jako můj otec, napadlo ji, až na to, že otcovy podřízené ovládá strach, zatímco my přirozeně toužíme po Závišově pochvale.

Když zkoumala proměny svého vztahu ke svému snoubenci, šokovalo ji, co nacházela. Od počáteční nechuti až po hlubokou důvěru, ke které z velké části přispěla svou bláznivou touhou se zamilovat a být jeho.

Být jeho, patřit mu!

Měla chuť vřískat smíchy. Jsem tak beznadějně staromódní, poslušná a skvěle vychovaná!

„Nad čím dumáš, nejko?“ zeptala se jí Světlana - a jak měla ve svém protivném zvyku, položila jí dlaň na koleno.

Ještě než ji Lýdie stačila setřást, zvedla výstražně i výsměšně prst. „Vydrž, já vím, že se ti protivím. Ale jak jinak chceš uspokojit budoucího chotě?“

Bylo těžké nepodlehnout prosluněnému šarmu. Navíc NT-vysílače zůstávaly položené na stole a Lištička ke slečně Světlaně neměla výhrady.

Když obsluhovala při jídle, Světlaně vždy nosila občerstvení jako druhé, čímž dávala jasně najevo, kdo se nachází v hierarchii Šesti společníků hned po Závišovi.

„Přemýšlím, že jako moderní emancipovaná žena bych si neměla libovat v pozici spokojené hospodyňky,“ řekla Lýdie upřímně - v naději, že ji světácká blondýnka podpoří.

„Četla jsi Stepfordské paničky od Levina?“

„Četla,“ přikývla Lýdie spokojeně, že alespoň v tomhle ji Světlana nezklamala. „Ano, přesně tuhle proměnu na sobě pozoruji,“ zašeptala významně. „Včera stříbronoska, ředitelka ústavu - dneska puťka u plotny.“

„Ještě se máš co snažit, abys dosáhla stavovského ideálu,“ poznamenala Světlana a rozbořila tak všechno, co si Lýdie namlouvala. Nejspíš takový druh metamorfózy nepovažovala za nic pohoršujícího, alespoň pokud šlo o jiné ženy.

„Do ctihodné matróny máš hodně daleko,“ pokračovala důvěrně. „Tuhle jsem slyšela Šupáka nadávat, jaký po sobě necháváte s Gabrielou nepořádek. Jeho schizoidním sklonům lezete poctivě na nervy. Mimochodem, co hledá za sklenice? Už je s tím zatraceně otravný.“

„Netušíme!“

Gabriela, která jejich debatu sledovala, si vyměnila s Lýdií provinilý pohled.

Jednu ze tří Závišových sklenic měla na svědomí ona, druhou rozbila Lýdie. Všechny stopy pečlivě zametly a před Závišem se tvářily jako neviňátka, když se ten vítězoslavně vynořil s poslední - a zbylé (nenávratně ztracené) dvě hledal s pílí rodiče, kterému se zatoulaly drahé děti.

„Neruším vás?“

Předmět jejich úvah si odkašlal, aby dal najevo, že by měly věnovat pozornost shrnutí posledních událostí.

„Ale my posloucháme, Vaše Otravnosti,“ opáčila Světlana nonšalantně. „Zrovna jsi vykládal, jak se tady na barona vrhla černá vdova jménem Olga. A jak bychom si měli dávat pozor na nástrahy, ať už přicházejí v jakémkoliv slušivém balení.“

Přitom (podle Lýdie dost nejapně) nabídla svou postavu s dychtivostí nezadané kurtizány, aby zdůraznila vlastní slušivé balení.

Čubko! Šlapko! Rozhoďnožko!

„Nestačíme se divit, že Medard přežil,“ podotkla Gabriela jedovatě. „Měl by být snadnou obětí svých vilných choutek…“

„… a touhle dobou nadrogovanou hračkou a skákat ze střechy,“ přidala se Lýdie, aby držela dívčí partu, i když jí přišlo nevkusné si ze zarudlého vousáče střílet.

„Musel jsem utéct,“ přiznal Medard ostýchavě. Nicméně se zdálo, že ho pozornost ostatních těší. „Trochu jsem zpanikařil.“

„V každém případě úkol splnil,“ ozval se Záviš pochvalně. „Navštívil Libuši Ťavodovou, respektive její alter ego, vikomtesu z Údolí plchů. A teď dávejte prosím pozor…“

„Jsme jedno ucho,“ přihlásila se Světlana - a k Lýdiině hrůze nejenže nedala ruku pryč z jejího kolena, ale začala ji hladit po stehně. „I když bych dala přednost, kdybychom se chvíli věnovali naší Olze Kubaljakové. Její metody mne zajímají.“

„Chceš k ní do učení?“ zeptal se Juraj. „A přestaň obtěžovat Lýdii. Vadí jí to!“

„Ráda bych si vyměnila poznámky s jinou femme fatale,“ prohlásila Světlana vznešeně. „Do učení? Hm! Nepodceňuješ mne trochu, bratříčku? To ona potřebuje moji radu. Kdybych si ji vzala do parády, Medard by nikdy neutekl. A slušné dítě nemluví, když se baví dospělí,“ napomenula ho.

„Scuto ignorantiae tegor, gladio arrogantiae ferio,“ poznamenal Záviš.

Světlana mu věnovala líný úsměv a posunula ruku výš mezi Lýdiina stehna. „Přemýšlela jsem, odkud ten citát znám. Takže od vás, Vaše Pitomosti. Modeste ? À quoi bon, quand on peut être fabuleuse!“

„Co prosím?“ zeptal se zmatený Medard a obrátil se na svého jediného spojence, tichého Juraje.

„Štítem nevědomosti se kryji, mečem arogance sekám,“ přeložil mu mladík neochotně z latiny. „To dost málo vystihuje její nejapnou osobnost. Ona moc dobře ví, co dělá. Víc jí věřím, když tvrdí, že nemá důvod být skromná, když může být úžasná.“

„Děkuji, bratříčku.“

„To nebyla pochvala, nádhero, ale překlad! Dej pryč tu ruku!“

„Pokračujme,“ řekl Záviš a jeho šedé oči bez jiskřičky zájmu sklouzly na Lýdiiny nohy. „Medarde, prosím.“

„Za prvé,“ Medard se nadechl a zaujal strnulý postoj člověka, který chce působit sebevědomě tím, že se stane nafouknutou žábou.

„Libuše Ťavodová je v pořádku,“ řekl, když se vyfoukl. „Odmítla rychloléčbu na náklady První-Spořitelní a zůstává zavřená doma, nohu v sádře. Podle mne ji drží na uzdě vikomtesa, protože si neumím představit, že by ta ukřivděná chudinka dokázala ustát tlak ze strany toho křiváka Plíhala. Omlouvám se, Lýdie,“ dodal pak rychle, když si všiml, jak se Lýdie zatvářila. „Ale je to křivák, i když stříbronos.“

„Kašlu na Plíhala,“ zavrčela.

Dráždila ji Světlana a její vláčné pohyby na stehně, ale také vnímala, že její nepohodlí sleduje Záviš.

Vyzkoušeli dost různých prostředků, jak vyvolat vzájemnou citovou vazbu, že jeden další už mnoho neznamenal.

Když zůstali sami, vyřezala mu do zad svůj monogram skalpelem. Byl to mělký a opatrný řez, neporovnatelný s jizvami, které pokrývaly jeho tělo, a oba se shodli, že tudy cesta nevede - byť Lištička v hloubi jejího podvědomí srdečně nesouhlasila.

Tušila, že Záviš ji pozoruje proto, aby potvrdil nebo vyvrátil teorii malá víly o její touze být sledovaná, nikoliv dotýkaná.

„Zde je byt, ve kterém Libuše žije,“ pokračoval Medard rozpačitě a ukázal jim fotografie, které musel tajně pořídit na Závišův pokyn.

Ta ženská dbá na pořádek ještě méně než já, pomyslela si Lýdie s malicherným uspokojením.

Byt Libuše Ťavolové byl zmenšenou kopií bytu, ve kterém dříve žila a který se chystala pronajímat. Nemohla se k tomu ale odhodlat, protože tam zůstávalo spoustu maličkostí, ke kterým měla sentimentální vztah.

I drahá Libuše sbírala upomínkové předměty, ale o co menší měla prostor, o to větší měla sběratelský zápal.

„Fuj,“ komentovala Gabriela. „To je skládka?“

„Nechci nikoho obhajovat,“ ozval se Medard, „ale ona prochází těžkým obdobím. Opustil ji manžel…“

„A kdo by se mu divil,“ trvala Gabriela na svém. „Musel jsi tam, Medarde, zakopávat o ty krámy.“

„Hle, anděl pořádkumilovnosti se ozval,“ ušklíbl se Záviš a ukázal na talíře po občerstvení. „Dcero moje adoptovaná, co kdybys uklidila ze stolu, když tě cizí svinčík tolik pobuřuje?“

Gabriela, u které se její pokračující splynutí s mladší slečnou z Mechového kopce projevovalo tím, že si nechala narůst nehty, které si pilovala do špičky a barvila po vzoru Vrány na černo, aby pak na ně zadumaně hleděla, protože subkulturu gotů, satanistů a okultistů považovala za zoufale plasťácký projev, vstala, aby vyhověla. Lýdie si všimla, že Gabriela miluje každé připomenutí toho, že se ji chystají adoptovat.

Jí samotné přišlo divné mít dospělou dceru, sotva o deset let mladší, ale na druhou stranu uznávala, že systém adopcí má něco do sebe. Sotva bych mohla doufat, že můj potomek bude mít její kvality. Ona je intelektuálně báječná, jen ten černý lak by nosit nemusela.

Ne poprvé ji napadlo, že Gabrielina smířenost s výstřelky jejího druhého já pramení z touhy se odlišit od prosluněné Světlany. Jedna světlá, druhá tmavá.

„Ehm,“ pokračoval Medard, nešťastný, že si neumí udržet jejich pozornost.“Já bych tedy… Pokud by vám nevadilo…“

„Omlouvám se,“ řekla Lýdie a také se málem začervenala, protože málem dodala za celou naši rodinu.

„To je v pořádku, Lýdie,“ ozval se Medard snaživě. „Také mne zarazilo, když jsem poprvé viděl ten její byt. Obávám se, že se Libuše ztrácí ve svém, ehm, zoufalství. Válí se tam láhve s ginem, všude plné popelníky a kapesníčky. Z části za to může samozřejmě ta zlomená noha,“ dodal, aby Libuši omluvil, „a z části také to, že nechává hodně prostoru vikomtese, která, přiznejme si, není přivyklá, aby po sobě uklízela. Ale když jsem našim dámám kapku pomohl, i smetiště prokouklo.“

A hrdě ukázal další fotky, na kterých, jak si Lýdie zahanbeně uvědomila, prošel byt Libuše Ťavolové zázračnou proměnou. Staré krámy se ztratily, police zašlé prachem se blýskaly, nikde ani smítko a celý prostor se zdál náhle prostornější a útulnější.

„Udělal jsem pár změn,“ prohlásil Medard skromně - a aby své pořádkumilovnosti dodal zdání protřelosti, vysvětlil. „Přišlo mi, že když jí pomůžu s úklidem, získám si lépe její důvěru.“

Závišův pohled, upřený na Lýdiina stehna, náhle vyjadřoval patrné zklamání ze spolubydlících, které si k sobě neopatrně zanesl. „K čertu!“ zasténal jako raněné zvíře. „K čertu povídám!“

A i hlupák by poznal, že by obě krásky kdykoliv vyměnil za pořádkumilovného vousáče.

Footnotes

Budu muset drahou máti najít sama

„Nejsem žádný tajný agent,“ začal Medard, „takže nečekejte ode mne nic zvláštního. Když jsem utekl Olze Kubaljakové, moje dobrodružství skončilo. Díky obleku, který mi obstarala tady Světlana, jsem neměl problém infiltrovat …“

„Cože jsi neměl?“ optal se Záviš.

„Problém infiltrovat,“ zopakoval Medard zaraženě. „Tak mluví tajní agenti, ne?“

„Laura ho nakazila,“ přispěchal na pomoc Juraj a začervenal se. „Jeho žena sleduje moc špatných filmů. Používá slova jako infiltrovat, perimetr nebo extrakce rukojmích.“

„Budu si je muset najít ve slovníku,“ zamumlal Záviš a Světlana se rozchechtala.

I jeho vtipy pochopí rychleji než já, mrcha! pomyslela si Lýdie zklamaně, které pozdě došlo, že tajnými agenty naráží Medard na potížisty a provokatéry.

Ona sama o Závišově povolání neměla valné iluze. Stále obě skupiny považovala za špínu svého stříbrného světa, něco jako mrchožrouty v divočině.

„Hrobaříci čili Nicrophorus,“ zamumlala pro sebe.

„Ano, má drahá?“ zeptal se Záviš vlídně. „Co je s nimi?“

„Zahrabávají mrtvá zvířata, na kterých kladou vajíčka; larvy se živí rozkládající se tkání.“

„Malá výprava do Lištiččina světa hmyzu?“ zeptal se přívětivě. Naštěstí nepochopil, že v jaké souvislosti si na hrobaříky vzpomněla. Lýdie si s hrůzou uvědomila, že Lištiččina záliba, která vystrkuje růžky z podvědomí, ji děsí víc než cizí ruka na stehně.

Se zaťatými zuby povolila kolena, aby Světlanu pobídla. Medard náhle nevěděl kam s očima, i Juraj se slušně odvrátil, pouze Záviš ji nepřestal sledovat.

„Dobré?“ zeptal se.

„Fantastické!“ odvrkla skrz zaťaté zuby. I přes jisté nepohodlí se jí zamlouvalo, že má jeho nedělenou pozornost.

„Medarde, prosím,“ řekla pak. „Vikomtesa a Libuše. Všichni jsme napjatí, jak sis vedl. Zatím jsme pochopili, že jsi pouklízel,“ dodala jedovatě. „Tím sis jistě vyhlodal cestičku do jejího srdce jako dirofilaria immitis.“

„Kdože?“

„Srdeční červ,“ vysvětlila Gabriela, která občas prolistovala knihy, ve kterých si Lištička libovala. „Většinou parazituje na psech.“

„Výborně, slečno Gabrielo.“

Lištička se prodrala do popředí, aby dívku pochválila a (k Lýdiině zklamání) se hned vrátila zpět. Zůstal po ní hmatatelný pocit zadostiučinění nad snaživou studentkou.

„Správně,“ řekl Medard, aby nalezl ztracenou niť. „Nechci se chválit, ale vikomtesa mi důvěřuje. Pokud jde o Libuši, obávám se, že se ztrácí. Z těch dvou je vikomtesa životaschopnější, pokud mi rozumíte.“

„Co myslíš?“

„Libuše vnitřně odumírá,“ vysvětlil Medard. „Pochopte, to není nic, co Lýdie popisovala u velmistra Devíti draků, žádné uzurpování těla, jak varují korporace. Libuše prostě odmítá vylézt na povrch a vikomtesa nemá na výběr než být u kormidla.“

„Nám vikomtesa vyhovuje,“ poznamenal Záviš klidně. „Pokud správně rozumím přísaze, kterou složila, jakmile ji zachráníme, získáme ji na svou stranu, ji samotnou i majetek, který vlastní. To není špatný obchod.“

„Ona se prostě ztrácí,“ trval na svém Medard, který si odmítal přiznat, že potížistovi na blahu Libuše Ťavolové nesejde. „Jako by páchala sebevraždu, nechává se převálcovat druhým já. Chápete?“

„My tomu rozumíme,“ ujistila ho Světlana klidně. „Ale některým z nás taková situace vyhovuje. Že, Vaše Krutosti?“

Záviš se nenechal vyvést z míry.

„Vinen ve všech bodech obžaloby,“ ušklíbl se, jako by se zlatovláskou sdílel jakýsi zvrácený žert, kterému rozuměli jen ona a on. „Ale ne každý je jako já.“

Ti dva nabízejí tomu chudákovi iluzi, že my ostatní nejsme necitlivá a lhostejná monstra, uvědomila si Lýdie. Kromě Medarda nikomu z nás na osudu Libuše Ťavolové nesejde. Ale v zájmu další spolupráce musíme předstírat kapku lidské účasti.

„Samozřejmě, že jí pomůžeme,“ prohlásila důrazně. „Ale vikomtesa potřebuje naši pomoc rychleji. Jak je na tom?“

„Otrokáři ji drží nadrogovanou v jednom ze svých domů. Vikomtese se podařilo vyhlédnout z klece a poznala několik létajících ostrovů. Víme, kde ji přibližně hledat.“

„Nadrogovanou?“

„V Červánkovém Městě platí přísný zákaz prodeje občanů s rozvinutým plamenem! Vikomtesa má nárok na titul ctěná; navíc absolvovala akademii, kde studuje má mladší dcera. Držet ji na prodej je plivnutí do tváře velectěné paní gubernátorky! Ti lotři mají zatracené koule. „

Slova se chopil baron z Mechového kopce, který už možná neuměl vydržet Medardovo tápání. Zachmuřeně pokračoval. „Kdybych neslyšel od své dcery o obchodech klanu z Podlubí a Mrzce, nikdy bych nevěřil, že se najdou takoví ničemové, co se odhodlají prodat i lidi našeho postavení. Takové zrůdy je třeba vymýtit.“

„Kdežto vy, drahý barone, dodržujete gubernátorčiny zákony do písmene,“ ozvala se Světlana pichlavě.

„Nikdy jsem nepochopil, proč bych nemohl krmit monstra lidskými paměťovými krystaly,“ odtušil baron nevzrušeně.

„A tihle otrokáři zase nechápou, proč by nemohli prodat naši milovanou vikomtesu,“ opáčila Světlana. „Co jim hodláš vyčítat? Neříkali nakonec i staří bojaři, že bůh je vysoko a car daleko? Proč brát ohledy na velectěnou gubernátorku, že ano?“

„Tak nějak,“ zamumlal baron rozpačitě.

„Mne by zajímalo,“ ozvala se Gabriela, „proč vikomtesu jednoduše nezabijí? Podle Kudlanky se dá její paměťový krystal střelit za slušnou cenu. A krystal schováš lépe než živé zboží.“

„Netuším,“ přiznal baron.

„Pokud smím promluvit…“

Lištička se opět prodrala do popředí, uctivě se uklonila a se sklopenou hlavou čekala na pokyn, zda může pokračovat.

„Ano?“ vybídl ji Záviš.

„Tato nehodná osoba,“ promluvila Lištička, „má malé povědomí o náležitostech našeho světa.“

Samozřejmě, bylas pouhou mistryní ve významné sektě, nikdo důležitý, pomyslela si Lýdie a litovala, že nemá vládu nad tělem, aby mohla protočit panenky. Kde jsi přišla k té orientální skromnosti?

„I naše sekta často kupovala osoby pro šlechtitelské záměry,“ vysvětlila Lištička. „Paměťový krystal, jak je všeobecně známo, drží informace pro jedno čtení. Pro genetický vzorek se lépe hodí živý organismus, samice nebo samec s funkčními reprodukčními orgány. I já sama jsem dcerou šlechtice, kterého má sekta držela v zajetí, aby oplodnil vhodné ženy s nadprůměrným potenciálem. Můj rodokmen,“ dodala pyšně, „lze vysledovat ke dvěma vznešeným klanům - mou matku sekta koupila velmi výhodně na trhu otroků v jiném městě.“

„Eugenika a šlechtitelské programy,“ odfrkla si Světlana. „I můj velekněz se zdá být nezdravě posedlý matkou naší Kopretiny. Neustále se na ni vyptává. Mimochodem, barone, nechtěl bys promluvit na toto téma? Velekněz je starý nemrava, ale myslím, že je na stopě něčemu důležitému.“

Spolu s ostatními, Medard zvědavě pozoroval svou levou ruku, ale ta se nehnula, známka, že baron nehodlá vystoupit na veřejnosti.

„Oč jde?“ zeptala se Lýdie.

„Otec má tajemství,“ ozvala se Gabriela, za jiných okolností baronovo poslušnější dítě. „Dcery Černoboga se vysoce cení pro svůj genetický potenciál. Baron z pohraničí a jedna z nich zní jako nepravděpodobná mesaliance.“

„Nejen to,“ přidal se Juraj, který až doteď mlčel. „Rodinné silové techniky jsou výjimečné - až příliš, obávám se. V kasárnách je všichni obdivují - teď, když jsem jim udělal reklamu,“ dodal rozpačitě. Stejně jako Světlana, i on měl potíže létat pod radarem.

„Pokud jde o baronovu první ženu,“ pokračoval horlivě, „i má Revizorka o ní dělala záhadné narážky. Považovala její genetický odkaz za hodnotnější než odkaz nynější baronky Sylvie.“

„Hm!“

Gabrielin nespokojený výraz neunikl Lýdiině pozornosti.

Nejsem tedy jediná, která se Světlanou soutěží, pomyslela si potěšeně.

Poctivě pracovala na tom, aby si k dvojjediné Gabriele našla cestu, ale nebylo to o nic snazší než se prodírat do Závišova srdce. Jedna Gabriela byla příliš chladná a neosobní, druhá zase příliš trhlá a nerozumná.

Jako pokoušet se milovat dva netvory, pro které zůstávám nezajímavá, pomyslela si. V jejich přítomnosti si připadám všední a normální. Proč bych u všech všudy měla toužit po lásce? Jako husička ze sladkobolného plasťáckého seriálu?

„Pokud baron nechce hovořit o svém rodinném životě, nenuťme ho,“ prohlásila chladně. „Jistě nám netají nic, co by mohlo Šest společníků poškodit.“

Tak zjevné obvinění s Medardem trhlo, ale bylo těžké rozeznat, komu jeho výraz patří, zda baronovi nebo plasťákovi.

„Až přijde čas, všechno se dozvíte,“ řekl pak baron důstojně. „Děkuji, slečno Lýdie, za shovívavost a projevenou trpělivost. Rád bych v té věci mlčel. Alespoň prozatím. Ne ze zlého úmyslu, pochopte. Jde o citlivou záležitost.“

Světlana stiskla Lýdiino stehno a rozesmála se jako tisíc zvonků. „Neobtěžuj se, barone. I když je přiznání polehčující okolnost, škodu jsi napáchal.“

„Jakže?“

„Potvrdils, že existuje tajemství. Jak hnusné a předvídatelné klišé! Je ne peux pas le supporter, même en faisant un effort. Je matka naší cudné Kopretiny a válkychtivého Žaluda královského původu?“

„Cože?“

Zaražený baron nesnášel náhlé francouzské výrony o nic lépe než ubohý Medard.

„Prý to nedokáže snést, i kdyby se snažila,“ vysvětlil Juraj v roli překladatele. „Ne snad, že by se snažit chtěla nebo hodlala.“

„Sám nevím, kdo ta žena byla,“ přiznal baron. „Klidně by královský původ mohla mít,“ přidal s kapkou samolibosti a jakousi tajenou nechutí. „Nikdy mi o sobě moc neprozradila. Sotva se naše děti narodily, ona zmizela.“

Z řeči jeho těla Lýdie poznala, že mluví až příliš uvolněně. Tohle není tajemství, která se snaží skrývat, uvědomila si. Pak tedy musí jít o jeho silové techniky.

Ke stejnému závěru došla i Světlana, protože dokonale ztratila zájem (ji fascinovali lidé, nikoliv jejich nástroje) a vrátila se k masáži neochotného stehna.

„Oh là là, en effet!“ slyšeli ji mumlat. „Budu muset drahou máti najít sama. I má Kopretina je na ni zvědavá.“

Footnotes

Maminko, zachraň mne!

Čas na závěrečný proslov, pomyslela si Světlana neuctivě, když zpozorovala, že se Záviš hodlá ujmout slova.

„Čas her skončil,“ řekl potížista. „Jak jste si doufám všimli, Šest společníků přilákalo spoustu nemilé pozornosti - jak ve Hře, tak ve skutečnosti. Malá a protivná mi denně pláče, že jsme pod kyberútokem. Nejlepší korporátní hackeři se snaží nabourat do našich zařízení. V některých případech uspěli.“

„Roztrhnu Matyáše jako hada,“ ozval se nešťastně Medard. „Vůbec netuším, jak se mi dostal do telefonu.“

„Někdo mu poradil,“ řekl Záviš chladně. „O Lukáše a jeho partu se starají Trojákovi, ale Matyáše nikdo nehlídá. Podle Stínošlápka se kolem něj začalo točit několik nových přátel.“

„Nových přátel?“

Světlana se ušklíbla: „To není, barone, tak, že bychom se my s bratrem o Lukáše museli starat. Lukášova okouzlující osobnost od sebe odpuzuje i jemu nejbližší. Chrání ho hradba výjimečnosti - cítí se jako zneuznaný hudební génius a opuštěný vůdce revoluce.“

„Ale Matyáš chodí na střední. Nikdo na něj nemůže,“ protestoval Medard. „Je to ještě dítě!“

„Zatím netušíme, kdo se kolem něj motá,“ řekl Záviš. „Buď mafie, korporace nebo nějaký všetečný zlatonos. Ať už na tebe poslal nažhavenou Olgu kdokoliv, nespoléhal bych se, že bude mít tvé ohledy. Dítě zůstává hříchem rodičů.“

„Hříchem?“ zeptal se Medard uraženě jako pravý bohabojný plasťák. „Já se s Laurou oženil ve vší počestnosti. V kostele, prosím.“

„Tvým slabým místem, kamarádíčku.“

„Budu na stráži. Nikdo přese mne neprojde!“

To se nejspíš ozval mužný baron, než bezradně dodal. „Kdo je to hacker?“

„Klid,“ ozvala se Světlana líně. „Já a bratr rodinu Mechových zajistime. Pokud se nepletu, Jeho protřelé Veličenstvo se nás právě chystalo požádat, abychom udělali Lukášovi, Matyášovi i Lauře přednášku o bezpečnosti. Něco ve smyslu: Milé děti, váš tatík se stal ředitelem společnosti, takže vás čekají životní změny. Nikomu nesmíte věřit. Je to tak?“ obrátila se na Záviše.

Když Záviš uznale přikývl, Světlana cítila, jak se stehno, na kterém držela ruku, napjalo.

Lýdie špatně snáší, když Šupáka oslovím přímo, napadlo ji. Je na nejlepší cestě k duševnímu zotavení. Před několika týdny by pro ni žárlivost byla neuchopitelným hnutím mysli. Kdežto teď? Jak v ní, propána, ta lidská zrůda dokázala probudit lásku?

Pokud šlo o ni, Šupák v ní vyvolával vzrušené chvění. Kterákoliv část jeho osobnosti byla fascinující. Potížista říznutý Ještěrovou zvířecí složkou spolu s tajemným Adonisem. Roztomilá míchanice!

„Ale děti za nic nemůžou,“ protestoval Medard. „Matyáš by nikdy nikoho úmyslně neohrozil. Možná je trochu lehkomyslný, uznávám, ale…“

„To, že měl ohromnou legraci z toho, že ti do nového telefonu natáhl virus, nic nezmění na skutečnosti, že tě málem poslal na smrt. Ještě že ho napadlo změnit vyzvánění. Jinak by bylo složité zjistit, kde nám utíkají informace.“

„Ale Matyáš!“

„Jemu nic nevyčítám, kamaráde,“ ujistil rozrušeného Medarda Záviš s křivým úsměvem a poklepal si na chytrou čelenku, kterou prakticky neodkládal. „Tvoje bezpečnostní návyky stojí za starou bačkoru. Celou dobu tě s malou a ostražitou sledujeme. Nejenže už známe tvoje heslo, ale necháváš telefon odemčený na stole. Koleduješ si o malér.“

„Tady mi snad nic nehrozí.“

„Jen se rozhlédni pěkně kolem sebe.“

Když se Medard rozhlédl, zjistil, že je jediný, kdo svému okolí důvěřuje. Ostatní své telefony drželi při sobě.

Jaký to musí být pocit, pomyslela si Světlana. Být jediným beránkem ve vlčí smečce?

„Nic si z toho nedělej,“ těšil Medarda Juraj. „Do nás bezpečnostní pravidla vtloukali od dětství.“

„Jsem slabý článek řetězu,“ řekl vousáč těžce. „Proto na mne poslali tu zatracenou ženskou.“

„Nenamlouval sis, doufám, že si tě svůdná Olga vybrala pro tvůj mužný vzhled,“ ušklíbl se Záviš. „Ale Světlana má pravdu. Olga Kubaljaková je třetí liga v v našem rafinovaném světě tajných agentů, pardon, v našem perimetru.“

Záviš se nápadně opravil a dodal výhružně: „Znervózňuje mne ten, kdo stojí za ní.“

„Proč?“

„Protože na rozdíl od ní ví, co dělá. Mé udatné komando pomocníčků se nabouralo do souborů naší černé vdovy. Kubaljaková netuší, kdo si ji objednal.“

„Čili?“

„Čili někdo velmi opatrný zkoumá půdu. Někdo, kdo udeří, až si bude naprosto jistý, že uspěje.“

Světlana si všimla, že Záviše přítomnost nového nebezpečného protivníka nevyvádí z míry. Skoro bych hádala, že je Šupák nadšený!

„Kecáš!“ utrousila, aby se dozvěděla víc. Lýdie opět ztuhla.

Záviš se nenechal vyprovokovat.

„Když nevíš, stačí se zeptat,“ odtušil klidně.

„Tak povídej.“

„Velké organizace mají vlastní odborníky, kterým svěřují špinavou práci. Jestliže dají přednost nájemné síle, pak proto, aby neodkryly karty příliš brzy. Někdo nás sleduje a provádí průzkum bojem. Používám správný slovník, že ano?“ Záviš se úzkostlivě obrátil na Medarda. „Nerad bych zklamal očekávání tvé drahé Laury o tajných agentech.“

„Blbče!“

Medardovi zjevně odlehlo, že s ním Záviš vtipkuje.

Chudák netuší, že je předmětem bezohledné manipulace, uvědomila si Světlana. Totéž i já. Myslím si, že se Šupákovi dostávám pod kůži, ale nejspíš využívá on mne.

Z každého takové sezení vycházela s pocitem slizu na pokožce. Připadalo ji, že její duši omotávají závity neodbytného plazího těla.

Když se Medardova skupina loučila, Světlana objala postupně Gabrielu, Záviše i Lýdii. Té poslední pošeptala: „Za chvíli z tebe bude vzorná hospodyňka.“

Lýdie nejenže neztuhla, ale pokorně se sklonila, aby pomohla Světlaně do lodiček.

„Děkuji, ctěná slečno. Takový je můj záměr.“

Když nevíš kudy kam, zavolej Lištičku?

„To bylo podlé!“ zamumlala.

„Těším se, až splyneš s Kopretinou,“ opáčila zrzka suše, náhle sama sebou a studená jako okurka. „Myslím, že tvému rozpustilému charakteru změna prospěje. Neříkají lékaři, že první krok k nápravě je přiznat si problém?“

„Touché!“

S podezřením, že ji Lýdie převezla, Světlana se vydala po schodech dolů a hlasitě klapala podpatky. Tohle bylo první kolo, ty ludro zrzavá, pomyslela si nadšeně. A já prohrála na plné čáře.

Stejně jako Záviš, i ona milovala protivníky hodné své čepele.

„Nech Lýdii na pokoji,“ napomenul ji Juraj, který v ní četl jako v otevřené knize.

Jejich trojice se prosmýkla kolem ptačích klecích, které strážily činžovní dům a u kterých se nyní Medard pravidelně zastavoval, aby světu dokázal, že v něm ptáci už nevzbuzují strach. Přistupoval ke klecím jako vyděšené dítě ke vzteklému ratlíkovi, velmi váhavě, leč s hlavou vztyčenou.

Od chvíle, kdy mu Snížek řekl, že má v těle VIUR, připadá si neporazitelný, pomyslela si Světlana.

Kmeny VIUR byly řízeně uvolňovány a nebylo neobvyklé, že si plasťáci stačili vytvořit imunitu. O to bezstarostněji je pak roznášeli mezi méně šťastné souputníky.

Pomalým krokem se vydali do čtvrti, kde se nacházely Lauřiny květiny a dárkové předměty. V tu dobu už nikdo nenakupoval, ale v přízemí se ještě svítilo a oni zaslechli hrubé tóny rozklížené kytary. Světlana, která už znala Lukášův repertoár zpaměti, si začala broukat:

Vazalové
oči přímo k zemi.
V zákulisí
přízrak hnusné změny.

V odpornosti
nad obětí skleslou,
vztyčilo se
ztopořené žezlo.

„A všichni spolu,“ zavelela, když Medard rozrazil dveře květinářství, aby ventiloval své rozhořčení. Rozjařeně zahulákala do ztichlé ulice:

Jednooký had!
Jednooký had!
Vládne vám!
Jednooký had!

V té chvíli už ležela kytara na zemi a Lukáš si v předtuše věcí příštích zakrýval hlavu.

„Kde je ten osel?“ řval Medard. „Máme spolu nevyřízené účty.“

„Saframent predikament, táto. Kde bych byl? Trčím tady,“ trucovitě odpálil Lukáš, kterého ani nenapadlo, že by běsnící Zeus nemyslel jeho maličkost. „Sedím a prodávám ten náš aušus.“

Medard se sklonil a vrátil odhozenou kytaru do Lukášova držení. „Momentálně, můj prvorozený synu,“ prohlásil důstojně, „k tobě cítím takřka něžnou náklonnost. Opovaž se hrábnout do strun, nebo tě vydědím,“ dodal rychle, aby stanovil hranice své takřka něžné náklonnosti. „Kde je tvůj bratr? Chci ho zavraždit.“

„V kuchyni.“

S uspokojením následníka trůnu, pro kterého bratrova smrt znamená pouze o konkurenta méně, Lukáš vyskočil, aby mstivého rodiče zavedl k jeho oběti.

„Klidně ti ho budu držet,“ nabídl se.

„Drž zobák, krucinál! Matyáši, kde jsi? Ty lotře!“

Poklidnou idylu jídelny Mechových, kde Matyáš se sluchátky na uších předstíral, že poslouchá Lauru, která mu právě předčítala ze svého oblíbeného Střípky a klepy, narušila burácející gorila.

Matyáš bystře rozeznal, že se má stát kořistí rozdivočelého zvířete.

„Ô non!“ zasténal. „Le destin cruel s’acharne sur nous. Krutý osud se na nás nemilosrdně vrhá!“

„Vite, fuyons avant qu’il ne soit trop tard!“ doplnila Světlana pohotově. „Rychle, utečme, než bude pozdě!“

„Já ti dám krutý osud,“ burácel Medard. „A přestaň s tou zatracenou hatmatilkou! I já měl na škole němčinu. Ich habe eine Katze und einen Hund.“

„Ein Kätzchen mit scharfen Krallen und ein Hund mit furchterregenden Reißzähnen, nicht wahr?“ rozplývala se Světlana, aby dala Matyášovi šanci se uklidit do bezpečí.

„Was?“

Medardovi jeho chabé vzpomínky na školní němčinu nestačily na to, aby pochopil, že kočička má ostré drápky a pes strašlivé tesáky a proto zakolísal.

„Maminko, zachraň mne!“

Jako krysa v koutě, Matyáš se zkušeně vyhnul jak otci, tak bratrovi a objal Lauru, aby mu ta poskytla bezpečné útočiště.

„Chystáš se bít mého syna?“ zeptala se ta nepříliš pohoršeně. „Důvod?“

„Tvůj idiotský syn mne málem zabil.“

„Nikoho jsem nezabil a s žádnou zásuvkou jsem nic nedělal,“ pohotově se bránil Matyáš. „Jsem naprosto nevinný. Věřte mi!“

„Jakou zásuvkou?“ zamračil se Medard. „O čem to tady žvaníš?“

„Ten malý hajzlík mi málem odpálil zesilovač a zničil kytaru,“ ozval se pohotově Lukáš. „Potrestej ho!“

„Málem?“

Medard se pokusil vrazit Matyášovi pohlavek a ten rychle uhnul.

„Málem?“ supěl Medard. „Kolikrát ti mám říkat, že když něco děláš, dělej to pořádně.“

„Safra, táto! Na čí jsi straně?“ protestoval Lukáš.

„Malý moment,“ ozvala se Laura a své Střípky a klepy stočila do ruličky, se kterou mávala jako s mečem. „Než dojde ke krveprolití, chci znát podrobnosti. Jestli tě někdo málem zabil, Gorilo, proč taky poskakuješ jako střelený orangutan?“

„Vyprošuju si, abys mi nadávala,“ odvětil Medard. „A pokud jde o toho lotra, naboural se mi do telefonu.“

„Jenom jsem ti změnil vyzvánění.“

„Jenom jsi mi nainstaloval do telefonu virus, ty nevděčný bastarde. Šli po mně!“

„Nevzpomínám si, že by ses poslední dobou popral,“ řekla Laura a kriticky pokrčila svůj tupý nosánek. „Chci podrobnosti. Chováš se sice podezřele, všechna čest, ale potlučený jsi ještě nepřišel.“

„Musel jsem utéct,“ řekl Medard ostražitě. Tady se dostával na tenký led.

„Kolik jich bylo? Devět, deset? Musela jich být celá smečka,“ naléhala Laura vzrušeně.

„Ne tak docela…“

„Asi bychom měli odejít.“

Juraj, který se nejspíš bál, že sestra udělá nějakou nemístnou poznámku, která by situaci ještě zhoršila, chytil Světlanu pod paží a odváděl ji ke schodišti.

„Au revoir,“ stačila ještě mrknout na Matyáše a popřát mu hodně štěstí, než ji bratr nemilosrdně odtáhl nahoru a nešetrně strčil do jejího pokojíčku.

Footnotes

Tahle kniha není, čím se zdá být!

Sotva se osprchovala a pečlivě pověsila své oblečení, Světlana vklouzla do stylového pyžama Šik&Šik. Ona sama by dala přednost svůdné noční košili, ale Benjamín Julius zůstal nekompromisní.

Se skřípáním zubů povolil, aby umělá inteligence pro ni navrhla rudé přiléhavé šaty a la svůdnice, i když, jak několikrát zdůraznil, Šik&Šik ve svých klientech nikdy nehledal sex appeal nýbrž výkonnost.

Ovšem, představa noční košile v Benjamínovi vzbuzovala takový odpor, že raději přistoupila na plichtu - ve funkčním, leč málo smyslném pyžamu se ovšem cítila jako v pytli brambor.

Ten chlap nemá žádný vkus, pomyslela si. Žádný div, že mu patří nejúspěšnější butik v branži.

Obávaného Juliuse si už stačila omotat kolem prstu a nechápala, proč z něj Lýdie měla hrůzu. Jenom další stříbronos posedlý úspěchem. Nic výjimečného.

Kdyby drahý Benjamín tušil, kde budu v jeho pyžamu spát, nejspíš by mu praskla žíla, zachichotala se a zamávala směrem k protější stěně, na kterou Lukáš, dokud ještě byl na svém, vylepil plakáty metalových skupin.

Pod přísným zrakem svalnatých, zarostlých a potetovaných mužů, kteří bez výjimky zaujímali pózy tak drsné, že se pod nimi odlupovala omítka, se schoulila pod přikrývku, která voněla Lauřinými bylinkami a jejím parfémem.

Z přízemí domu stále ještě slyšela vzrušené hlasy Mechových a povzbudivé naléhání Laury, před kterou Medard neuměl udržet jakékoliv tajemství.

Nejenže prozradil, kdo si na něho počíhal, ale nyní ještě přehrával tu scénu se všemi podrobnosti, zcela bez ohledu na vlastní důstojnost.

„Safra, táto, já bych neutekl,“ tvrdil udatně Lukáš.

„Seš beznadějnej prvok, Prvoku,“ křikl Matyáš. „A nech mně, blbečku!“

Ozvalo se několik tupých ran, což musely být pohlavky, kterými Medard své potomky častoval podle toho, který ho momentálně dráždil víc.

Laura litovala, že její manžel ze smrtelné pasti unikl…

„Podle mne se máš moc rád na to, aby ses vrhl ze střech střemhlav,“ poznamenala nemilosrdně. „Klidně sis mohl užít, ty zbabělče. Pak by ses mi jen vybrečel do polštáře a tahle Olga by ostrouhala.“

Chudák baron, pomyslela si Světlana, když usínala a zmocňovala se jí závrať, která vždy provázela přechod do Hry. Kopretino, hlídej.

Až donedávna se Šest společníků domnívalo, že se jejich těla při vstupu do Hry vypínají, aby později zjistilo, že ve spánku se pro jejich druhé já stává snadnější proniknout do reality.

Zejména Žalud toho hojně využíval, když si dával dostaveníčka s Vránou pod okny jejího domu, což Juraje nešokovalo o nic méně než Gabrielu její černě nalakované nehty.

Kopretina nebyla tolik do větru a pokorně zůstávala zavřená v pokoji, kde si četla romány a psala o nich postřehy na sociálních sítích pod přezdívkou Leucanthemum.

Její příspěvky byly tak sentimentální a křečovité, že se z nich Světlaně obracel žaludek. Házela proto pod ně štiplavé komentáře, které Kopretina odrážela s trpělivostí a laskavostí světice.

Vzhledem k tomu, že Světlana měla u svého účtu deseti tisíce sledujících, získala novopečená bloggerka větší pozornost, než by si (alespoň podle Světlany) zasloužila.

Ve Hře právě začínal den a ona se ocitla ve svém úžasném apartmánu.

„A opět doma!“

Jako každý den ráno, i dnes vyšla na polonahá na terasu, aby se přivítala s megalomanskou sochou bohyně Lady a provedla spojovací rituál. Pak rozhořela svůj vnitřní plamen a chvíli se opájela pocitem síly, který s ním přicházel.

S kapkou ironie ke svým nadlidským schopnostem se chytila za výstupek ve zdi a vytáhla se jednou rukou až ke stropu. To byla oblíbená Jurajova kratochvíle, na kterou ona se svými štíhlými pažemi neměla ve skutečném světě ani pomyšlení.

Škoda, že mne tajemství baronových silových technik nezajímá, pomyslela si. Ať na nimi bádá můj milovaný bratříček.

„Ehm, ehm.“

Z vedlejší terasy zaslechla nesmělé zakašlání. Když se snesla na dlažbu a ohlédla se, v ranním světle zazářila pleš ctihodného bratra Ambrože. I on byl téměř nahý, kolem pasu nesl osušku a v ruce držel medicínskou berli. Neobvyklý úsměv na jeho kožené tváři, jako pozůstatek náboženského rauše, rychle mizel, když ho rozevlátě pozdravila.

„Zdá se,“ řekl rozpačitě, „že jsme sousedé, ctihodná sestro z Mechového kopce. Ehm, nejsem zvyklý, abych tu potkával ženu. Jinak bych se oblékal vhodněji.“

„Jsme oba doktoři,“ odpověděla nevzrušeně a začala se přitahovat druhou rukou, aby si užila krajně nepravděpodobný pocit nadlidské síly. „Jaká můžeme mít před sebou tajemství?“

Pak mu věnovala dlouhý pohled. „Na muže svého věku jsi v dobré kondici. Chtěl bys, abych tě vyšetřila? Hádat se s veleknězem musí být únavné… Ber ohledy na své ubohé nervy,“ dodala sžíravě.

„Doktoři?“ zeptal se zaraženě.

„Léčitelé,“ opravila se otráveně. Šupák by šílel, že jsem se prozradila. Jsem nemehlo konspirace.

„Ach tak!“

Zdálo se, že bratr Ambrož ztratil notnou část své hádavé trnitosti, sotva odložil své šaty. „Čeká mne návštěva mého oddělení,“ řekl a cosi nelichotivého zamumlal.

„Prosím? Nerozuměla jsem.“

„Že budu muset jít. Pospíchám!“

„A ta druhá část tvého proslovu, bratře Ambroži?“ zeptala se sladce a přistoupila k zábradlí, aby se dostala do jeho blízkosti. Okamžitě ustoupil do bezpečí otevřených dveří jako vyplašený jezevec.

Divím se, že zastydlý Benedikt nepatří do jeho oddělení, pomyslela si. Zvláštní, kde se bere zdejší důraz na cudnost.

„Zopakuj prosím tu část, kde jsi zmínil našeho prťavého velekněze. Pokud se nepletu,“ Světlana měla uši jako netopýr, „povídals, že není divu, že Jeho Svatost má slabost pro mé oblé kvality. Kterou oblast medicíny jsi myslel oblými kvalitami, ctihodný bratře?“

„Žádnou,“ vyštěkl, než utekl do přítmí svého pokoje. „Špatně jsi slyšela. A mluv uctivěji o Jeho Svatosti.“

„A rozhodně se mu takhle neukazuj,“ zahulákal z bezpečí své ložnice. „Je to starý chlípník!“

To se rozumí sama sebou, pomyslela si Svetlana. O vnitřním naprogramování lidských těl si nedělala iluze a s chutí ho využívala ke svému prospěchu.

Protože se do Hry dostala po šesté hodině, měla ještě chvíli čas, aby se přehrabovala v soukromých zásuvkách ctihodného bratra, který zde bydlel před ní a o kterém mlčky předpokládala, že je mrtvý.

Doufala, že najde něco jako soukromý deník, který jí napoví, od koho dostal její předchůdce sbírku hlianské poezie s výhružným věnováním, ale čekalo ji zklamání.

Zatímco v klasických románech mrtví lidé po sobě zanechávali stopy, které bylo možné rozklíčovat, tento ctihodný bratr zanechal za sebou nenápaditou sbírku knih, drobností - a jednu krabici s kameny, do kterých vyryl nápisy a data ze svých cest.

„Byl jsi poutník, žádný proutník,“ ušklíbla se pohrdavě.

Ona sama v přemísťování z bodu A do bodu B rozkoš nenacházela. Považovala turistiku za vznešeně maskovanou snahu zabít úmorný čas lidského žití.

Chvíli si četla ve sbírce básní, stále pobavená zoufalým nářkem neznámého básníka nad nedostatkem uznání jak ze strany čtenářů, tak i krásných žen, kterým střídavě lichotil nebo vyčítal.

Byl jsem chlap,
to bylo včera.
Teď jsem snad
jen mužem pera.

Zrovna, když přemítala, jak by pokračovala ve stejném duchu, byť na *maniodepresivní * stavy netrpěla, zaklapal někdo na dveře.

„Dále,“ zavolala netrpělivě.

Ona sama by nikdy nezůstala v nezamčeném bytě, ale Kopretina byla přivyklá, že do jejího pokoje na rodinném hradě vstupovaly služky a sluhové, když řídila domácnost, že se se zámkem neobtěžovala.

„Sladká paní Lado!“ vykřikla Myška vyděšeně, když vtrhla dovnitř se svým nerozlučným kolegou. „Vy jste nahá! Jeronýme, zakryj si okamžitě oči!“

„Cože?“

Jak Světlana sáhla na svou hruď, aby se přesvědčila, že ucítí tenkou látku noční košile, spadla jí kniha, kterou držela v ruce. V zoufalé snaze ji popadnout se sklonila a hmátla po ní.

Když ji prsty nedokázala zachytit, její vnitřní plamen se protáhl, dotkl se knihy a zastavil ji několik centimetrů nad zemí.

„Ohó,“ řekla a užasle sledovala levitující knihu. „Viděla jsi?“

Myška k ní stála otočená zády a zakrývala dlaněmi tvář protestujícímu Jeronýmovi.

„Ne, nic jsem neviděla, ctihodná sestro,“ řekla rychle. „A bratr Jeroným už vůbec ne. Při sladké paní Ladě, běžte se převléct.“

„Já nemluvím o….“

Než stačila dokončit, Kopretina, která už málokdy zasahovala do jejich společných záležitostí, vystartovala a vykopla ji od kormidla.

Ty květino zastydlá! protestovala Světlana. Nejsem přece nahá!

K jejímu úžasu se Kopretina neběžela schovat, nýbrž uvolnila vnitřní plamen, nechala knihu spadnout, sebrala ji a schovala za zády, jako by nechtěla, aby Myška a Jeroným spatřili, jak se sbírka básní vznáší ve vzduchu.

„Neotáčejte se,“ řekla podivně napjatým hlasem. „Bude lepší, když počkáte venku. Velice se stydím. Chci říct, jsem ještě rozespalá a ne dost, ehm, svůdná pro mužské oči.“

Vůbec nezníš jako já, podotkla Světlana. Jsi příšerně křečovitá. Na to ti dva neskočí… Ale snažíš se, chválím tě jako zaostalé dítě, dodala v duchu, víc zaražená než pobavená snahou Kopretiny nenarušit rozmarný obraz, který pro ně Světlana v chrámu vybudovala.

I byť měla ke svému druhému já tisíce výhrad, rozhodně netoužila, aby si vycvičila svou špatnou kopii.

Jakmile starší novicové zmizeli za dveřmi, Kopretina vytáhla knihu na světlo a nešetrně odhrnula přebal. Pod tmavou kůží se objevily nitky platinové pavučiny.

„Psychoaktivní předmět,“ řekla Kopretina do prázdného pokoje, aby ji Světlana slyšela. „Tahle kniha není, čím se zdá být!“

Po tak dramatickém prohlášení se stáhla do pozadí, jako by přenechávala pole té chytřejší. Aby ji nezklamala, Světlana kradmými pohyby, které by v divácích vzbudily podezření na sto metrů, schovala básně do skrýše, kde je přechovával původní majitel, a divadelním šeptem prohlásila: „Máš naprostou pravdu! Tenhle proklatý relikt nikdy neměl spatřit světlo světa.“

A pak se klidně a nevzrušeně odešla převléct. Jak sama poznamenala, byla nemehlem konspirace. Proto možná Záviš váhal, když ji pověřil, aby vyzvedla jistého zakrslého zálesáka, který měl sehrál významnou roli v osvobození vikomtesy u Údolí plchů.

Footnotes

Konec?

Děkuji, že jste dočetli až sem. Šest společníků vychází jako internetový román na pokračování. Čili neskončil, pouze čeká na další kapitoly.

Nová dobrodružství očekávejte 1. listopadu 2025.

Šest společníků na Facebooku

Sledujte facebookové stránky Šesti společníků[#1].

Máte něco na srdci?

Footnotes

[#1]

https://www.facebook.com/sest.spolecniku

Pro zvědavé čtenáře

Název románu

Šest společníků

Oficiální adresa románu

www.sest-spolecniku.cz[#1]

Autor

hanpari

Jak podpořit Šest společníků?

Sdílejte román na sociálním sítích a doporučte ho svým přátelům.

Sdílejte Šest společníků na Facebooku

Facebook

Šest společníků[#2] - sledujte pro nové kapitoly a jiné novinky o románu

Github

Github[#3] - pro návrhy jazykových a jiných korekcí

Máte připomínky?

Své návrhy můžete zapracovat v gitovém repozitáři nebo poslat do sekce issues[#4].

Šest společníků - Github[#5]

Sdílení Šesti společníků

Pro nekomerční účely lze román Šest společníků šířit kteroukoliv formou, ať už digitální nebo fyzickou. Šest společníků můžete posílat emailem, sdílet ho na sociálních sítích, nebo tisknout či jinak publikovat pro své přátelé, známé nebo náhodné návštěvníky vašeho blogu.

Nezapomínejte prosím na základní údaje o díle: název románu, jméno autora a oficiální domovská stránka .

Šest společníků hanpari www.sest-spolecniku.cz[#6]

Footnotes

[#1]

https://www.sest-spolecniku.cz/

[#2]

https://www.facebook.com/sest.spolecniku

[#3]

https://github.com/hanpari

[#4]

https://github.com/hanpari/sest-spolecniku/issues

[#5]

https://github.com/hanpari/sest-spolecniku

[#6]

https://www.sest-spolecniku.cz/

Rejstřík

Za hloupost se musí trpět

„Přivítejme ctihodnou sestru z Mechového kopce krátkou modlitbou.“

Pokud by člověk chtěl najít oddělení, kde kvetlo skutečné náboženské zanícení, musel by na oddělení ctihodné sestry Agáty. Zde bylo semeniště pochybných existencí, které vzbuzovaly Světlaninu neutuchající nelibost.

Kromě samotné Agáty, která se vyznačovala pipkoidními sklony k naprosté neschopnosti, léčil zde nadaný, ale zastydlý Benedikt, zhrzený kandidát na nynější Světlaninu pozici.

Nějakou nešťastnou náhodou se stalo, že se minulý rok Agáta s Kopretinou spřátelily. Obě dvě byly vášnivé vyznavačky sladké paní Lady, což samo o sobě znamenalo, že se rády vyhřívaly v debilizujícím světle a vkládaly posvátné poučky do každé druhé věty.

Zatímco se Kopretina začala měnit, když se otevřela posedlosti, Agáta byla se svým údělem spokojená. Její oddělení připomínalo klášterní hospic, ve kterém vládla přísná disciplína. Vzhledem k jejím nevelkým léčitelským schopnostem se nikdo neobtěžoval posílat za ní vážnější případy.

Aby toho příliš nepokazila, ctihodná sestra Agáta často odkládala medicínskou berli a sáhodlouze kázala o vlídné síle sladké paní Lady.

„No dyť jo,“ ozvalo se z jednoho lůžka, „eště jedna střelná modlitbička. Už se mi začínalo stejskat.“

Na bílém lůžku, hranatá zápěstí připoutaná k postranicím, hezky přikrytý od hlavy až k patě, zabalený do přikrývky jako poctivá mumie, ležel statný, leč nepříliš vzrostlý muž. Z lysé hlavy mu vyrůstaly dva nepravděpodobné copy a do prostoru mu trčel naběhlý rudý frňák.

„Naše paní promlouvá i k těm, kteří nechtějí poslouchat,“ pokračovala ctihodná sestra Agáta a pokynula směrem ke dveřím, kde stála Světlana s bratrem Jeronýmem. „Radujte se, moji milí. Navštívila nás nejoblíbenější dcera sladké paní Lady. Zázraky, kterých jste byli svědkem, způsobila ona a Jeho Svatost. Chvalte ji.“

„Ano, chvalte mne,“ zamumlala Světlana.

Vedení chrámu rozhodně mělo smysl pro reklamu. Zrovna včera musela Myška projet celý chrám a přednášet ohromeným pacientům o tom, jak ctihodná sestra Světlana vrátila růžové tvářičky na rakovinou ožranou hlavu. V tom jí zdatně sekundoval samotný pacient, který došel k závěru, že Světlana je reinkarnací samotné Lady a že se snesla na zem, aby on mohl zase okouzlovat něžné pohlaví. Pokud se měla stát bohyní, pak ten nešťastník byl jejím prorokem.

„Tudle holku znám,“ ozvalo se triumfálně z rohu. „Vona vošetřovala ctěnýho pana Ještěra, dyž sme byli na výpravě, abysme zabili lesapána. Už sem vám vo tom povídal, myslím.“

„Ano, pane Raťafáku, povídal jste, a ne jednou,“ okřikl majitele hlasu Benedikt, který rozhodně nebyl nadšený jak ze zálesáka, tak ze Světlany. „Ale nesluší se, abyste o ctihodné sestře takhle mluvil.“

„Bodejť,“ souhlasil ochotně Raťafák. „Dyť ta holka udělala kariéru, ne? Kdo sem já, abych se vo ni votíral, že jo?“

„Vy! Budete držet klapačku? Nikdo na vás není zvědavý.“

„Vlastně jsem přišla, abych ho odvedla,“ řekla Světlana.

„A prej že na mne není nikdo zvědavej,“ zaburácel zálesák. „Sem vám vysvětlil, že patřím ke klanu velectěnýho pana Ještěra. Ta holka taky.“

„Ticho!“

Bratr Benedikt ztratil trpělivost a položil dlaň na zálesákovou hrdlo. Ukázal se záblesk bílého světla a od té chvíle mohl Raťafák jenom chrčet.

Tady se nejspíš nehraje na něčí práva, pomyslela si Světlana a zvědavě přistoupila k posteli. Znám spoustu doktorů, kteří by takový trik použili, kdyby se odvážili.

„Ten chlap tady navykládal spoustu nesmyslů,“ řekl k ní omluvně Benedikt. „Někdo by si je mohl špatně vyložit.“

„Je to samorost,“ podotkla Agáta vlídně a něžně pohladila přikrývku, kde tušila Raťafákovo tělo. „Ale věřím, že ještě týden a spatří světlo. Promlouvám mu do duše každý den.“

Do duše? Málo medicíny, hodně ideologie? Tolik se zdejší přístup od našeho neliší.

Z čiré kolegiality, aby nezpochybňovala její schopnosti, Světlana potlačila touhu zvednout svou berlu a zkontrolovat Raťafákův stav.

„Řekli mi, že měl bodnou ránu na boku,“ poznamenala. „Proč je přikurtovaný?“

„Protože osahával novicky, které se o něj staraly,“ vysvětlil Benedikt znechuceně. „Ten chlap je neovladatelné zvíře. Každý si na něj stěžuje.“

Ozvalo se rozpačité zamručení z ostatních lůžek. Pohoršené okolí dychtivě sledovalo rozvíjející se drama. Aby je nezklamala, Světlana uvolnila Raťafákovy zauzlené hlasivky a přísně se zeptala: „Je to pravda?“

„No bodejť,“ přiznal se hrdě Raťafák. „Ty děvčátka mi utřely i zadek, eště abych se jim nerevanšoval. Já si taky nesťěžoval, dyž mi voplachovaly moje chlapský nářadíčko.“

„Takže šlo o půjčku za oplátku?“ zeptala se Světlana. Všimla si, že bratr Jeroným, který ji doprovázel a nyní stál proti ní, se kouše do rtů.

„Nemoh sem je nechat neuspokojený,“ potvrdil Raťafák a bradou kývl směrem k dlani, kterou ctihodná sestra Agáta nechala zapomenutou na jeho stehně. „I tadle baculatá by si dala říct, dejte na můj úsudek vodborníka. Sem na tydle fajnovosti kádr. Jinak by tolik nemlela vo lásce.“

„Ctihodná sestra Agáta přednášela o lásce k naší sladké paní Ladě,“ zavrčel Benedikt a zakroutil kudrnatou hlavou. „Jak jste si mohl, byť jen na okamžik, myslet, že vám dělá návrhy?“

Ta, kterou obhajoval, se vlídně usmívala, nijak dotčená.

„Ten muž potřebuje vedení, strávil příliš času v divočině mezi monstry,“ řekla nabádavě. „Stal se také monstrem.“

Je to narážka na Nietzcheho? Kdo hledí do propasti a tak dále?

Světlana na chvíli uvěřila, že i Agáta skrývá posedlost, aby pak usoudila, že jde jen o nepravděpodobný případ myšlenkové konvergence. Ne že já bych si toho prušáckého žvanila příliš cenila!

„Sem tady v samým pokušení, furt mne někdo prubuje,“ stěžoval si Raťafák a podnikl chabý pokus setřást ženskou dlaň z nohy. „A to se budu prosím ženit. Měli by brát vohled na ubožáka, kerej se octl skoro v chomoutu.“

Tahle informace překvapila naprosto všechny.

„Vy se budete ženit, pane Raťafáku?“ zeptala se Agáta užasle. „Koho si budete brát, smím-li se zeptat?“

„Jistě nějakou polozvířecí chudinku,“ odfrkl si Benedikt. „Kde ji schováváte, člověče, pod zámkem ve stáji? Předpokládám, že má čtyři nohy, dva rohy a sladce mečela, když jste se jí vyznával.“

Světlana si pohoršeně přikryla ústa. „Bratře Benedikte,“ vykřikla. „Netušila jsem, že máš takové zkušenosti. Pak se nemůžu divit, že jsi nechtěl poznat tajemství mé ložnice.“

„Já? To…“

Za hloupost se musí trpět! ušklíbla se, když si představila Benedikta za roztouženou kozou.

„Esli se nepletu,“ přerušil Raťafák rudnoucího novice, „moje láska by měla bejt někde kolem. Dyť ji znáš, ctěná slečno,“ obrátil se na Světlanu. „Jolana, ta holka, co ses vo ni tak vobětavě postarala.“

„Jolana! Naše Jolana?“

Ano, všichni Jolanu znali a proto všichni souhlasili s Jeronýmem, když ten poznamenal: „Pokud někdy souhlasila, pak musela blouznit, chudinka.“

„Eště vo ničem neví,“ vysvětlil bohorovně Raťafák. „Chystám se ji překvapit. Dyť víte,“ významně zamrkal, „kytice růží, budu klečet, slavnostně nastrojenej. Sem přemýšlel, ctěná slečno, že byste nás teda mohla voddat, dyž máte k nám voboum takovej hezkej vztah.“

Světlana se rozzářila jako slunce.

„S největší radostí,“ souhlasila navzdory šokovaným pohledům. „Můžu mít dotaz, ty jeden šťastlivče?“

„Sem s ním!“

„Zdá se, že bratr Benedikt, soudě podle toho, jak se tváří, příliš nevěří, že by tvé námluvy mohly uspět. Co tě vede k tomu, že Jolana poví ano?“

„Co jí zbejvá, prostě musí.“

„Musí?“

Chudák Benedikt si spočítal dvě a dvě a vyšlo mu tři.

„Klid, bratře Benedikte, nepanikař!“ uklidnila ho Světlana, které ta představa přišla vysloveně groteskní. „Ošetřovala jsem Jolanu dost dlouho, abych věděla, že není těhotná.“

„Eště ne,“ souhlasil Raťafák. „Nebyla příležitost, chápejte,“ dodal rychle, jako by zpochybňovali jeho mužnou sílu. „Až po svatbě.“

„A co tě vede k tomu, že ta svatba vůbec bude?“

Jeroným se na rozdíl od Benedikta královsky bavil.

„A proč by nebyla?“ odtušil Raťafák. „Sem všechno důkladně promyslel a je to solidně zabetonovaný. Tutovka!“

„Jsme jedno ucho,“ ujistil ho Jeroným, otočil se a sebral z přilehlé prázdné postele lněný polštář, do kterého se zakousl s vervou hladového vlka. Celý se třásl potlačovaným veselím.

„Dyž sem tady ležel,“ vysvětlil Raťafák, „všechno sem důkladně propočítal. Moje bába dycky říkala, že se jednou musí usadit i takovej větroplach jako já. Už nejsem nejmladší, víte?“

„Starý chlípník,“ zamumlal Benedikt.

„Chlap mýho formátu,“ opravil ho dotčeně Raťafák, „si může vybírat, vo tom žádná. Něco mám naspořený, sem statně vzrostlej, mám reputaci - jenomže já,“ dodal hrdě, „nemám zájem vo žádnou lacinou prdelku, jasný? Chci holku, co má styl a zdělání.“

„Takže ses rozhodl zamířit mimo svou ligu,“ navrhla Světlana, která si všimla, že zálesákovo sebevědomí zakolísalo.

„Tak trochu,“ přiznal. „Já vím, že fajnovejm holkám přijdu drobet jako křupan. Ne, nehádejte se se mnou…“

„My se nehádáme,“ ujistil ho suše Benedikt. Zřejmě dospěl k závěru, že slyší jednostranné vzdušné zámky a uklidnil se.

Aby ses nedivil, fešáku, napadlo Světlanu. V poslední dobou prohrávám neustále na body. Jedna věc je Lýdie, ale prostořeká Jolana jako má rivalka? Bratr Benedikt, zdá se, má o ni romantický zájem.

„Když sám chápeš, že drahá Jolana pro tebe není partie, proč myslíš, že ti kývne?“ zeptala se raději a ukázala prstem stranou na kudrnatého Benedikta. „Co když dá přednost konkurenci?“

„Ono tvé osobní kouzlo nemusí stačit,“ vyprskl Jeroným.

Znovu se zakousl do polštáře, čímž si vysloužil Agátin káravý pohled. „Promiň, ctihodná sestro,“ řekl a odložil poslintaný polštář zpět na lůžko.

„Do prádelny, prosím,“ napomenula ho Agáta. „A nevysmívej se, prosím, skromným snům toho ubohého muže. Mně přijdou dojemné.“

„Ten chlap musí být opilý,“ protestoval Benedikt a sklonil se nad zálesakem. „Dýchněte na mne!“

„Sem dokonale střízlivej,“ ujistil ho Raťafák. „Dyť se zamyslete. Jolana je v léčbě, její Ježci v úpadku, chuděra nemá kam jít. Tady ji léčí samotnej nejvyšší, což nebude nejlevnější. S takovým dluhem vod ní daj i ti nejlepší kámoši ruce pryč. A pak se vobjevím já, fešák, co má ňáký peníze a ňákou pověst. Nezbejvá jí než kejvnout, ne?“

Chudák Raťafák netuší, že pro Jolanu už chystají teplé místečko v chrámu, pomyslela si Světlana. Lištička možná nepovažovala Jolanu za přítelkyni, ale s ohledem na Lýdii ji zahrnula do svého vypořádání s veleknězem a ctihodným bratrem Ambrožem.

„Pokud chápu správně,“ řekla nahlas, „ty sázíš na to, že naše dobrá Jolana bude natolik vděčná, že tě neodmítne.“

„Bude zahnaná v koutě, veverka moje. V takový chvíli přehlídne mý drobný nedostatky.“

„Ty ubožácký hnuse!“ řekl Benedikt s přesvědčením. „Dovol, abych ti vysvětlil, jak se pleteš, když počítáš, že tvé špinavé plány vyjdou. Jolana má kam jít, její budoucnost…“

„Ticho!“

Než stačil prozradit podrobnosti smlouvy mezi chrámem a Lištičkou, Světlana ho zarazila. Všimla si, že Agáta se zálibně usmívá, jako by ji představa mesaliance mezi Jolanou a Raťafákem těšila.

Nikoho nenávidíme víc než ty, kteří nám prokázali službu, pomyslela si.

Myška už jí dávno vyslepičila důvody, proč velekněz Jolanu musel vyloučit. Chrám velice žárlivě střežil výsadu používat medicínskou holi. Na začátku své kariéry ctihodné sestry Agáta velice nevhodným způsobem podlehla náboženskému rauši a její pacient by byl zemřel, kdyby Jolana, která Agátě asistovala, nevytrhla křepčící léčitelce medicínskou berli z ruky a nezachránila situaci.

Tuhle část si Světlana domyslela. Co ale nečekala, bylo, že Agáta v nevděčném výronu nespokojenosti nahlásila Jolanu chrámové radě, která rozhodla (přes veleknězovu nelibost), že obětavá starší novicka musí být vyloučena podle zásady dura lex, sed lex.

Není se co divit, že se ty dvě nesnáší.

„Někdo ho odvažte,“ řekla raději a ukázala na Raťafákova spoutaná zápěstí. „Na příkaz našeho pána Ještěra půjde ten chrabrý zálesák zachránit dámu v nesnázích. A pokud jde o jeho námluvy,“ nevraživě pohlédla na Benedikta, „umím si představit, že by drahá Jolana mohla skončit hůř, mnohem hůř.“

Footnotes

Jedinou věcí, kterou si Gabriela byla jistá, bylo, že nikdy neměla přítelkyni, které by mohla věřit. Jako sirotek trávila čas před poučnými plakáty, ze kterých čerpala moudra jako: Přestaneš-li soupeřit, přestaneš žít! nebo Spolupracuj pouze ku svému prospěchu! Vychovatelé vyjeveným sirotkům četli verše, ze kterých plynulo, že údělem úspěšných je zůstat osamělý.

Když ji Evžen Troják odvezl ze sirotčince a představil své rodině, Gabriela se nejlépe cítila ve společnosti paní domu. Médeia Trojáková dávala najevo nelibost vždy, když ji viděla, což byl postoj, kterému Gabriela rozuměla. Juraj Troják se choval lhostejně, což byl zase postoj, který ocenila.

Co ji ale mátlo, byla prosluněná přítomnost Světlany Trojákové. Jako dnes si vybavovala scénu, kdy se poprvé potkaly: ona skromně postavená ve své plasťácké konfekci, vystavená svým budoucím sourozencům jako exponát, zatímco Světlana zářila svými zlatavými vlasy a bílým oblečkem na míru, zdravá a sebevědomá.

„Vítej, moje milovaná sestřičko,“ řekla a spěchala ji obejmout - a popřela tak všechno, čemu plasťáci věřili o stříbrných rodinách. „Slyšela jsem, že jsi génius.“

Gabriela se nikdy necítila tak vyděšená jako tehdy, když ji Světlana objala. Bála se, aby krásnou dívku neušpinila. Tehdy poprvé zblízka spatřila pleť ošetřenou bioaktivním krémem a propadla se do černých hlubin méněcennosti.

Nyní ale získala upřímnou přítelkyni.

„Kdy tady bude tvá sestra?“

Pohodlně rozvalená v posteli v cizí posteli ležela studentka v modravé školní uniformě. Měla tmavé vlasy stažené podél štíhlé hlavy, protáhlou čelist a výrazné oči, které připomínaly dravý hmyz.

Kudlanka líně zobala cukrovinky, které měla Gabriela od Bachana. Když zůstal mohutný dědic domu U pohodlné cesty o samotě o samotě, Tříjizvá měla za úkol na něj dohlížet pod záminkou, že navštěvuje Bachanovu chůvu. Od ní nosila plnou náruč sladkostí.

„Ta? Docela určitě se zpožděním,“ odpověděla Gabriela, zatímco se skláněla nad svým domácím úkolem. Věděla, že ve chvíli, kdy opustí Hru, její druhé já po škole ani nevzdechne. Nejlínější stvoření pod sluncem!

„Prý ji vysvětili na ctihodnou sestru,“ poznamenala Kudlanka zaujatě. „Gratuluji. Podle mne vykročila správným směrem. Dost nezvyklé,“ dodala pak zamyšleně.

Zdejší smetánka si pravda kariéry v léčitelském chrámu příliš necenila, ale Kudlanka uvažovala jinak. Podle Závišovy teorie musela patřit k předvoji Hráčů, za kterými stála jakási hrůzostrašná skupina zlatonosů.

Stačí, že víte, že Vita Aeterna existuje, ozval se Záviš v jejích vzpomínkách. Vyhýbejte se nebezpečí!

Jenomže Kudlanka měla spojení na otrokáře, kteří se neštítili obchodovat s paměťovými krystaly a kteří nejspíš měli na svědomí únos vikomtesy z Údolí plchů. Proto bylo zapotřebí s ní pěstovat dobré vztahy.

„Má sestra je pobožná nána,“ řekla Gabriela své novopečené přítelkyni. „Otec tvrdí, že po matce.“

„Musí ti závidět,“ podotkla Kudlanka. „Ty jsi vnučka arcidémona.“

„Ty ji neznáš,“ zabručela Gabriela. „Ona je jiná než ty nebo já.“

„V čem?“

„V čem? Ona se nemusí snažit, aby získala všechno, nač ukáže,“ řekla Gabriela trpce. „Ty si myslíš, že být vnučka Černoboga je terno. Jsem si jistá, že z její máti se vyklube ještě vznešenější existence.“

„Pročpak?“

„Protože!“ odsekla Gabriela, která si uvědomila, že se nechala unést a že prozrazuje, co by neměla. Když o tebe kdokoliv projeví upřímný zájem, předpokládej, že má postranní úmysly, zazněl jí v hlavě nabádavý Závišův hlas.

„Nechci vyzvídat,“ řekla Kudlanka konejšivě. „Ale už jsem ti navrhla, že ti můžu pomoct. I na druhé straně, pokud mi rozumíš,“ dodala a významně mrkla.

„Tady i tam se mi daří skvěle, děkuji pěkně,“ zabručela Gabriela a ukázala na stránku výpočtů. „Druháci nemají domácí práce? Ještě jsem tě neviděla šprtat se.“

„Šprtat se?“ zeptala se Kudlanka pohrdavě. „To tady není v módě. Drahá Leonora spoléhá na mou pomoc, aby proplula třeťákem. A docela upřímně, nač bych se namáhala? Se svým zázemím tuhle akademii zvládám levou zadní.“

„Hm, pravda.“

Zdejší obyvatelé neměli příliš vyvinuté abstraktní myšlení. Naštěstí akademie od nich nežádala mnoho. Velká část úkolů byla dobrovolná.

Pokud Kudlanka pracuje pro Vita Aaterna, proč se nesnaží jako já? Podle Závišových teorií je to zdejší biochemie, která tyhle zlatonosy láká. Nechtějí snad žít věčně? Nebo Hra nabízí jiné způsoby, jak dosáhnout nesmrtelnosti?

„Ctěné slečny?“

Ozvalo se nesmělé zaťukání. Dovnitř nakoukla Gabrielina spolubydlící, dívka z poctivé měšťanské rodiny, která velmi ohleduplně utekla z pokoje, sotva se jí Kudlanka rozvalila na posteli.

Ve skutečném světě by patřila k oslnivým kráskám, ale zde o ni nebyl valný zájem. Její vnitřní plamen plápolal na samotné hranici bezbarvosti. Jmenovala se Kateřina a pocházela z domu Bílých labutí. Měla krásnou ladnou šíji, velmi pokornou povahu a na zápěstí stopy po psychoaktivním bičíku.

„Ano, Kačenko?“

„Na nádvoří čeká tvoje starší sestra,“ řekla Kateřina s lehkou úklonou. Bachanovo tvrzení, že mají nárok na oslovení ctění, brali neurození studenti s rezervou.

Ne každý měl za sebou zázemí bohatého obchodního domu. A divokou mladší slečnu z Mechového kopce si netroufal provokovat nikdo. Neporazitelný Bivoj a jeho svědivá vyrážka odradila další dobrodruhy.

„Mělas pravdu, má zpoždění,“ řekla Kudlanka a bezděčně se podívala na zápěstí, kde opět nenašla své hodinky. „Blbý zvyk,“ ušklíbla se. „Jsem tady už přes rok, ale kdyby nebylo tebe, Gabrielo, nikdy bych si nevšimla, že dělám něco tak zjevně pitomého.“

Přes rok?

Hra se pro veřejnost otevřela před několika měsíci. Byla-li tu Kudlanka tak dlouho, Závišovo podezření by se potvrdilo. Otázka je, zda se prořekla, nebo mi chce naznačit, že za ní stojí vlivní lidé?

„Pojďme za sestrou,“ řekla Gabriela a vstala. „Vsadíme se?“

„O co?“

„Vsaďme se, že bude divadlo.“

„Divadlo?“

„Divadlo,“ potvrdila Gabriela suše. „Ještě jsem nezažila, aby odmítla příležitost okouzlit davy.“

„Kdo?“

„Má milovaná sestřička. Co se děje, Kačenko?“

„Ctěné slečny, smím jít s vámi?“ zeptala se Kateřina nesměle. Soužití s mladší slečnou z Mechové kopce by moderní člověk označil za trápení, ale ona byla hrdá na to, že sdílí pokoj s dcerou ze šlechetného rodu.

A nebo jsi zkrátka masochistka, uzavřela pro sebe Gabriela. Ona sama experimentovala s bičíkem na sobě, ale její druhé já dávala přednost mučení druhých.

„Posluž si,“ řekla lhostejně. „Když už nic, ona alespoň vyléčí tvé ruce.“

„Co je s nimi?“ zeptala se Kudlanka.

„Nic, ctěná slečno,“ řekla rychle Kateřina a navlékla si rukavičky, aby zakryla dlouhé zarudlé šrámy. „Pomáhám slečně z Mechového kopce s jejími programy.“

Kudlanka nesouhlasně zakroutila hlavou, když pochopila, jaké programy myslí. „Ty na ní experimentuješ?“

Gabriela, která s metodami svého druhého já, obvykle nesouhlasila, ucítila nával pyšné hrdosti. Líbí se mi v lidech vyvolávat hrůzu a odpor?

„Víceméně,“ přikývla. „Domnívám se, že bolest povzbuzuje k vyšším výkonům. Kačenka je mi vděčná, že ano?“

„Ano,“ odpověděla beze stopy ironie Kateřina a uklonila se. „Jsem velmi vděčná, že se o mne staráš.“

„To je zrůdné!“ podotkla Kudlanka.

„Opravdu?“

To zní dost nepatřičně od holky, která možná zabíjí studenty pro jejich paměťové krystaly, pomyslela si Gabriela, zatímco si přes ramena přehazovala přes ramena krátký pláštík a z vyřezávané skříňky u postele vytáhla svůj bičík.

„Půjdeme?“ zeptala se a přes rameno prohodila: „Nebo tě můj koníček příliš pohoršuje, kamarádko moje?“

„Neblázni! Nebudu se plést do tvých záležitostí.“

„Já si nestěžuji, ctěná slečno,“ podotkla Kateřina, která si Kudlančino pohoršení spletla se soucitem.

Pokud opravdu vraždí, pak vraždí Kudlančino druhé já, pomyslela si Gabriela. Možná že korporátní Hráči se bojí synchronizace, aby se vyhnuli nepříjemným povinnostem. Taková Libuše Ťavolové vnutila vikomtese celý svůj zpackaný život.

Tři dívky prošly bohatě zdobenou chodbou akademie, pod kýčovitými freskami, na kterých hrdinové a hrdinky zabíjeli zdejší megafaunu. Kateřina poslušně šlapala za nimi, zatímco Kudlanka s Gabrielou se vedly za ruce, aby daly najevo své přátelství.

I když to byla Kudlanka, kdo jí první nabídl dlaň, Gabriela si všimla, že se dívka trochu ošívá. Je ze stříbrné rodiny? Bojí se mých nehtodrápů? Nebo jen předstírá, aby mne ukolébala?

Závišovo učení u ní dopadalo na úrodnou půdu. Že nikomu nesmí věřit se naučila už v sirotčinci, proto jí nedělalo potíže podezřívat z nepřátelských pohnutek kohokoliv. Jako vždy, když opustila bezpečí svého pokoje, vybídla své dřímající druhé já k synchronizaci. Vůbec se netoužila sama prát nebo přetlačovat se studenty, kteří se hodlali zavděčit Božidarovi, druhému synovi vévody z Praříče.

Jakmile obě splynuly, cítila se mnohem lépe. Narovnala se a s královskou shovívavostí procházela patrem ložnic, kde spolu s Bachanem vládli. Zapomenutý bičík v její pravé ruce ožil vnitřním plamenem.

„Všechno je tady takové krotké,“ poznamenala nespokojeně. „Myslela jsem, že si užiji větší legraci.“

„Tady není pohraničí,“ podotkla Kudlanka, která překvapeně zaznamenala změnu v Gabrielině držení těla. „Chceš se snad zase bít?“

„Samozřejmě. Pro větší slávu našeho pána Satana.“

„Aha. Copak nechápeš, že tady nikdo neví, kdo Satan je?“

„Pak je naučím ctít jeho velikost,“ odsekla Gabriela. „Podívej!“

Rozhořela svůj vnitřní plamen, pustila Kudlanku a nad hlavu zvedla zaťatou levou ruku se vztyčeným malíčkem a ukazováčkem.

Nejtrapnější okamžik mého krátké života, pomyslela si Gabriela. Celá chodba studentů užasle zírala, zatímco se nad ní se objevila hlava krásného muže s trnovou korunou a pod ním nahé svalnaté torzo s neznatelným náznakem černých křídel. Muž měl zavřené oči, ze kterých vytékaly krvavé slzy, nad vysokým čelem dlouhé černé lokny, ze kterých vyrůstaly silné zakroucené rohy.

„Padněte na kolena před majestátem mého pána,“ zakřičela nadšeně.

Já chci umřít, zasténala Gabriela. Na tomhle jsi pracovala, místo aby ses šprtala? Co to je? Padlý anděl?

Footnotes

Bohové Světa

Černohlav

Hladolet

Jarilo

Krasopaní

Lada

Morana

Nočena

Ovseň

Pohvizd

Svantovít

Tříhlav

Živa

Footnotes

Často kladené otázky autorovi

Proč francouzština a latina v Šesti společnících?

Vyrůstal jsem na klasických edicích autorů, kteří rádi přimíchávali do svých děl citáty a cizojazyčné vložky. Taková místa mne vždycky bavila a chtěl jsem svým čtenářům dopřát stejný zážitek. Přirozeně chápu, že někoho může cizí jazyk rušit, ale v takové chvíli může snadno přeskočit o kus dál.

Pokud jde o samotnou francouzštinu a latinu, jde o jazyky, ke kterým mám určitý vztah a které považuji do jisté míry za srozumitelné. Oba vytváří falešná zdání příbuznosti. Čtenáři mají dojem, že jim rozumí, že stačí kousek a pochopí význam.

Pro československého čtenáře mají podobné vlastnosti slovanské jazyky, ale pokud jsem nechtěl psát v azbuce, kterou dnes pohříchu umí číst stále méně Čechů, Moraváků a Slováků, odpadla z výčtu ruština i přes svou bohatou literární tradici.

Teoreticky bych mohl naskočit na módní vlnu a předstírat znalost japonštiny, dost rozšířené v naších luzích a hájích díky popularitě anime a mangy, ale japonština postrádá ono zdání příbuznosti.

Přemýšlel jsem, že nechám některé postavy mluvit německy. Měl jsem dokonce připravenou komickou scénku s Medardem, ve které Medard udatně tápe ve svých znalostech středoškolské němčiny, ale (prozatím) jsem jazyk našich germánských sousedů vynechal.

Můžete se divit, proč jsem nesáhl po angličtině, kterou mluví každý druhý. Právě její rozšířenost mne odradila. Cizí jazyk má pro mne smysl jako zpestření textu, jako malá intelektuální hádanka. Malá, nikoliv velká. Nikdy bych například nepřešel plynule do francouzštiny jako Tolstoj a nechal čtenáře tápat, co se krucinál děje. Ovšem, Tolstoj psal v době, kdy se v petrohradských salónech běžně hovořilo francouzsky a on nejspíš nepředpokládal, že se tato dvojjazyčnost časem vytratí.

Angličtina pro mne ztratila tajemství. Vím, o čem se zpívá v anglických písničkách a nemůžu si namlouvat, že píseň, která rozumím, skrývá netušenou hloubku. S porozuměním často přichází zklamání. Nechci a nebudu používat angličtinu, naopak se důsledně snažím, abych slova anglického původu obcházel, pokud můžu.

Je mi jasné, že někdy v budoucnu v češtině zdomácní, ale dnes tato mají buranskou příchuť. Jejich překotný příliv nelze zastavit, stejně jako nejde zastavit jejich používání. Na druhou stranu, od spisovatele se očekává jistý cit pro mateřský jazyk a já ke svým četným hříchům nechci přidávat i prznění češtiny, pokud se tomu budu moci vyhnout.

Kdybych chtěl sám sobě něco vyčítat, pak to, že román Šest společníků postrádá mé oblíbené vysvětlivky, ve kterých jsem vždy hledal řešení těchto malých intelektuálních hádanek. Žaluji proto bohům, že moderní autoři a moderní edice na takové služby čtenářům kašlou. Jednoho krásného dne, kdy třeba Šest společníků vyjdou v knižní podobě, laskavé nakladatelství opatří knihu dodatkem, kde nejen bude vysvětleno, co znamenají všechny ty cizí věty, ale i to, co jsem vlastně ve svém románu sledoval a chtěl napsat.

Footnotes

Fauna

Kulíšek, roztomilý

Medvěd, zakrslý

Mrkavec, stromový

Pavouk veliký jako tarantule. Jedovatý.

Psovec, lesní

Varan, mrákotlivý

Footnotes

Kočky v růžích: Skvostný seriál plný emocí a intrik!

Seriál Kočky v růžích nás zavádí do světa korporátní džungle, kde se mísí intriky, ambice a nečekané přátelství. Hlavní postava, Tomáš Kocour, v podání charismatického Evžena Trojáka, je kariérou posedlý pracovník, který nezná slitování. Jeho herecký výkon je brilantní a divákům nabízí nezapomenutelné momenty plné napětí a dramatu.

Vedle něj září mladá hvězdička Kamila Kousavá jako naivní, ale dobrosrdečná Růženka Maříková. Její postava je pravým opakem Tomáše – místo ostrých loktů si získává kolegy svou milou povahou a vřelým srdcem. Kamila přináší do role kouzlo a autentičnost, které z ní činí miláčka diváků.

Seriál exceluje nejen díky skvělému hereckému obsazení, ale i díky propracovanému scénáři a režii. Životní výhry a prohry obou hlavních postav jsou vykresleny s takovou hloubkou, že se divák cítí být součástí jejich světa. Napětí v korporaci, vzestupy a pády, a nečekané přátelství mezi Tomášem a Růženkou vytvářejí dynamický příběh, který je těžké opustit.

Kočky v růžích je více než jen seriál; je to emocionální jízda, která vás přiměje smát se, plakat a hlavně – zamyslet se nad skutečnými hodnotami v životě. Tento seriál si rozhodně zaslouží vaši pozornost a místo ve vašem srdci. 🌹

Pokud máte rádi napětí, intriky a silné charaktery, Kočky v růžích je přesně to, co hledáte. Nechte se unést tímto fascinujícím příběhem!

Footnotes

Seznam míst

Červánkové Město

Les Roztomilých kulíšků

Footnotes

Seznam organizací

Asfaltová-Cestovní

Elektro-Pokroková

První-Spořitelní

Herní Centrum

Společný projekt soukromých a veřejných subjektů pro představení, zkoumání a vývoj Hry.

Krása-Styl

Výrobce konfekce

Lékařská-Soukromá

Biochemické přípravky na míru

Měsíční kameny

Řetězec restaurací

Svatoplukova univerzita

Šest společníků

Institut pro pokročilé stavební technologie

Zahrada-Technická

Footnotes

Poezie Šesti společníků

Na úvod

Má svůdná slovíčka,
samý žert, smysl a  vjem,
vzbuzují v čtenáři
pravlažný nezájem.

Má sličná čtenářko,
můj mužný čtenáři,
nezdá se, že bychom
padli si do oka.

Ty první nemáš vkus,
druhý mi překáží,
oba dva na mne tu
kálíte zvysoka.

Až umřu spolehlivě
a svět mne ocení,
pro mne i pro tebe
se mnoho nezmění.

Do polí, do lesů,
má trpká píseň zní,
kde lidem zpívám všem,
jak moc jsou zbyteční.

Ctižádost

Viděl jsem potkana na pilíři,
byl uštvaný, sláb a sám.
Stále výš, výš a výš, tam on míří,
včera sluha, zítra pán.

Poctivost

Že spím v louži,
ať se nikdo nediví.
Snad jsem hlupák,
ale naskrz poctivý.

Že jsem v právu,
ať mi svět neupirá.
Poctivost je,
co mi z kapsy neubývá.

Beznaděj

Kde rozum s hlavou nesmějí,
tam vládne bláznů hbitý rej,
obejmou vratkou naději,
než sevřou trpkou beznaděj.

Opustí každý své touhy,
zůstane zlé nic, žádné nej!
Z obrazů pusté čmouhy
vykreslí trpká beznaděj.

Zbytečný hlupák naříká,
kdysi muž, leč co zbylo z něj?
Stou křivdu mlčky polyká,
kde sny mu zhltla beznaděj.

Naříkám nad žitím,
co plyne plytce.
Ohavný Vesmíre,
pobav mne více.

Zbyl ze mne lidský prach
v umrlčí drti.
Ohavný Vesmíre,
nudils mne k smrti.

Spiknutí

Chtějí mne na živu, aby mučili mne.
Bezduché stíny, přízraky cizí viny.
Všechno už vím, znám, jak za nos vodili mne.
Nejsem ten, kým byl jsem, jsem muž zcela jiný.

Vznešenost sama

Tvrdí někteří,
na hloupost není lék,
na řeč s hlupáky
nemají žaludek.

Nikdo z vás, povím,
aniž bych hnul brvou,
proto netrpí
trapnou samomluvou.

Když moudrost dávali,
každý si nášup dal.
Pro druhé, míníte,
rozum už nezůstal.

Se zvedlým obočím
ja váhám z povzdálí.
Bůh ví, co tam jedli,
když moudrost sežrali.

Kvítečko

Vstupuji,
kam nejsem zvána.
Planu tam,
kde odmítána.

Jak zvou mne,
je ihned mrzí,
že vstřícnost
mne nudí brzy.

Mám-li řvát,
jsem jako pěna,
Sladký smích
jak zralá žena.

Rozkošné
jak dítě malé.
Když mlčet
mám, mluvím stále.

Pravdu dím,
jako bych lhalo.
Živé mne
tu chápou málo.

Až zemřu
a zmlkne hlava,
řeč moje
prvně smysl dává.

Pohřeb můj,
cos všechen platil,
vyrovná,
cos ve mně ztratil.

Na hrob dej
ztráty, má dáti, dal,
všechen čas,
co jsi promrhal.

Útěcha,
to tvá je malá,
źe má tvář
tě oklamala.

Když kvítek
bezcílně kvete,
pobaví,
než svět ho smete.

Finito,
prásk, bum a padla.
Kytice
růží zvadlá.

Pro Tebe

Vlídná čarodějka vyšla na horu,
odkud bádá, komu by přízeň dala.
Aniž projevil bych pádnou pokoru,
napovím, že má láska kvete z mála.

Stačí, že je má kráska dokonalá,
srdce dobré, k tomu vtip, šarm a je dříč,
žebrákům hladovým by i své jídlo dala,
za dne svit andělský, v noci žhavý chtíč.

Poslala mi kouzlo, chytila do pasti,
odteď budem' dávat, stejně jako brát,
úsměvy z vesela i slzu z účasti,
nezbývá nám, než se věčně milovat.

Poslední nepříjemnost

Když chcíp' jsem u cesty,
neštěk' po mně ani pes,
pouze kolemjdoucí
křičí: "To je děs a běs!"

Soucit nečekejte,
už vůbec ne od lidí,
jediné je trápí,
kdo můj svinčík uklidí.

Křivdil by jim každý
kdo by je za rasy bral,
zkrátka by ocenili,
kdybych pošel o kus dál.

Jednooký had

Vychlazená
duše v kouscích ledu.
Semenný
váček plný jedu.

Na jevišti
na kamenném trůnu,
vklíněný
je v panenském lůnu.

Jednooký had!
Jednooký had!

Vazalové
oči přímo k zemi.
V zákulisí
přízrak hnusné změny.

V odpornosti
nad obětí skleslou,
vztyčilo se
ztopořené žezlo.

Jednooký had!
Jednooký had!
Vládne vám!
Jednooký had!

Footnotes

Seznam postav

Podsvět

Černodušný, Cyril

Lékař Herního Centra

Drbohlav, Alois

Finanční ředitel pobočky Technika-Zahradní

Drbohlavová, Karolína

Lidské zdroje Technika-Zahradní

Fafílková, Helena

Poradce Herního Centra se zaměřením na nezletilé

Hromadný, Josef

Občan čtvrté kategorie, Hráč za Krása-Styl

Koucký, Jeremiáš

Právník Asfaltové-Cestovní

Krajcar, Alfréd (starší)

Zakladatel a hlavní podílník Asfaltové-Cestovní

Krajcar, Alfréd (mladší)

Ředitel jedné z poboček Asfaltové-Cestovní

Krajcarová, Darina

Nevlastní sestra Lýdie a vlastní mladší sestra Alfréda Krajcarových

Krajcarová, Lýdie

Krtinec, Josef

Občan čtvrté kategorie, Hráč za Krása-Styl

Kubaljaková, Olga

agentka-provokatérka, občanka druhé kategorie, sexy vamp

Kuběnová, Alexandra

Občanka první kategorie

Lízal, Jakub

Místopředseda studentské rady

Márová, Gabriela

Mechová, Laura

Mechový, Lukáš

Mechový, Medard

Mejdrová, Sabina

studentka ekonomie

Neškodná, Jezábel

profesorka Akademie, vedoucí oddělení Rudá hvězda

Nozár, Robert

člen Elity

Oplatka, Ctibor

Bookmaker

Radorad, Alibaba „Snížek“

Poradce Herního Centra se zaměřením na firemní zákazníky

Soušek, Martin

Hráč

Štveráková, Leontýna

Kurýr Herního Centra, fluid

Šouravá, Věra

JAK MODEL, TAK MODELKA

Tabarová, Amálie

studentka ekonomie, členka Elity ve zkušebním období

Ťavodová, Libuše

členka týmu První-Spořitelní <> vikomtesa z Údolí plchů

Troják, Evžen

Herec, hvězda TV seriálu Kočky v růžích

Troják, Juraj

Trojáková, Světlana

Trojáková, Médea

Matka Světlany a Juraje, divadelní herečka

Velehradský, Záviš „Šupák“

Vránová, Eliška „Vrána“

Zlatoústý, Jan

Bulvární novinář

Svět

Zálesáci

Rudolf

zástupce cechmistra gildy Bažantů

Prudil

zástupce cechmistra gildy Čtveráků

Velitel

zástupce cechmistra gildy Ježků

Němý

člen gildy Ježků

Jolana

léčitelka gildy Ježků, pozdější

Raťafák

nezávislý zálesák

Chrám sladké paní Lady

bratr Ambrož

vysvěcený kněz, člen chrámové rady

bratr Benedikt

nevysvěcený novic

bratr Bohumil

velekněz, nejvyšší kněz chrámu v Červánkovém Městě

Akademie vyšších věd

Neškodná, Jezabel

Truchlivá, Jelizaveta

Gubernátorský úřad Červánkového Města

gubernátorka

revizorka

tajemník

vykonavatel

Footnotes

Vyjmenuj třicet jmen pro Satana včetně etymologie a příkladů, kde se tato jména objevují

Zde je třicet jmen, pod kterými je Satan znám v různých kulturách, spolu s jejich etymologií a příklady jejich použití:

Lucifer – latinsky „světlonoš“, původně označení pro planetu Venuši, později spojován s padlým andělem (Bible, Izaiáš 14:12).

Belzebub – hebrejsky „Pán much“, převzatý ze symbolismu skaraba (Nový zákon, Matouš 12:24).

Mephistopheles – řecky „ten, který se straní světla“, známý z legend o Faustovi (Goethe, Faust).

Iblís – arabské jméno pro Satana, odvozené z kořene „ablasa“, což znamená „zoufalý“ (Korán, Súr 7:11–25).

Azazel – hebrejsky „ten, který vede pryč“, spojován s padlými anděly (Bible, Leviticus 16:8).

Abaddon – hebrejsky „místo záhuby“, v Bibli označuje propast pekla (Zjevení 9:11).

Ahriman – perský démon temnoty a zla, protivník Ahury Mazdy (Zoroastrismus).

Asmodeus – hebrejský démon smyslnosti a přepychu, původně zvíře posledního soudu (Talmud).

Astaroth – fénická bohyně chlípnosti, odpovídá babylónské Ištar (Grimoáry středověku).

Baalberith – kanaánský „Pán úmluv“, později se z něj stal ďábel (Středověké démonologie).

Bafomet – uctíván templáři jako symbol Satana (Templářské legendy).

Behemoth – hebrejská personifikace Satana v podobě obrovského zvířete (Bible, Job 40:15–24).

Cimeries – démon, který jezdí na černém koni a vládne Africe (Grimoáry).

Dagon – filištínský mstivý ďábel moře (Bible, 1. Samuelova 5:2–7).

Diabolos – řecky „ten, který rozděluje“, označení pro ďábla (Nový zákon).

Lilith – hebrejská démonická bytost, údajně první žena Adama (Midraš).

Mammon – aramejský bůh blahobytu a zisku, později spojován s chamtivostí (Nový zákon, Matouš 6:24).

Moloch – fénický a kanaánský démon, spojovaný s obětováním dětí (Bible, Leviticus 18:21).

Samael – hebrejsky „jedovatý anděl“, někdy ztotožňován se Satanem (Kabala).

Šejtan – arabské jméno pro Satana, znamená „odpadlík“ nebo „protivník“ (Islám).

Adramelech – samarský ďábel (Středověké démonologie).

Ahpuch – mayský ďábel (Mayská mytologie).

Amon – egyptský bůh života a množení, později démon (Egyptská mytologie).

Apollyon – řecké synonymum pro Satana, úhlavního nepřítele (Bible, Zjevení 9:11).

Balaam – hebrejský ďábel lakoty a chamtivosti (Bible, Numeri 22).

Bilé – keltský bůh pekla (Keltská mytologie).

Démogorgon – řecké jméno ďábla, které prý mělo zůstat smrtelníkům utajeno (Renesanční démonologie).

Fenriz – syn Lokiho, zobrazovaný jako vlk (Severská mytologie).

Haborym – hebrejské synonymum pro Satana (Středověké démonologie).

Nergal – babylónský bůh podsvětí (Babylónská mytologie).

Každé z těchto jmen má fascinující historii a symboliku. Chceš se dozvědět více o některém z nich? 😊

Footnotes

Vysvětlivky

Duel

Formální soubojový systém navržený pro podporu soutěživosti mezi občany.

Kultura

Kočky v růžích

Někdy též známé jako Příliš dobré, aby to byla pravda. Populární seriál na vysílací platformě Časojed. V hlavních rolích Evžen Troják (Tomáš Kocour), Kamila Kousavá (Růženka Maříková) a další.

Výhody

Bioaktivní krémy

Podkožní implantáty

Supertonické nápoje

Občanské stupně

Nezletilý

Do patnácti let věku. Očkování je povinné..

Nultá kategorie

Též občan-kandidát. Jde o ochranné postavení, zpravidla mezi koncem zletilosti a ukončením vzdělání. Má nárok na očkování.

Čtvrtá kategorie

Neformálně též plastový občan nebo plasťák. Po skončení školní docházky jakýkoliv občan, u kterého společenský systém nezaznamená měřitelný přínos. Má nárok na zajištění životních potřeb a bytovou jednotku. Ztrácí nárok na očkování.

Třetí kategorie

Neformálně též bronzový občan nebo bronzák. Po skončení školní docházky jakýkoliv občan, u kterého společenský systém zaznamená minimální měřitelný přínos. Má nárok na očkování. Má právo vlastnit majetek do dvou miliónů korun.

Druhá kategorie

Neformálně též stříbrný občan nebo stříbronos. Po skončení školní docházky jakýkoliv občan, u kterého společenský systém dlouhodobě přesahuje střední měřitelný přínos. Má nárok na nadstandardní služby poskytované společností. Má právo vlastnit soukromý majetek do deseti miliónů korun. Má povinnost platit paušální měsíční daň.

První kategorie

Neformálně též zlatý občan nebo zlatonos. Po skončení školní docházky jakýkoliv občan, u kterého společenský systém dlouhodobě přesahuje vysoký měřitelný přínos. Má právo vlastnit soukromý majetek do dvě stě miliónů korun. Má právo na technologie prodlužující lidský život. Má povinnost platit paušální měsíční daň.

Očkování

Dočasná ochrana proti nákaze VIUR. Zahrnuje preventivní a jiné prostředky pro potlačení onemocněním VIUR u občanů nulté, první, druhé, třetí kategorie a nezletilých. Občané čtvrté kategorie nemají na získání očkování nárok. Podání vakcíny občanu čtvrté kategorie zákon považuje za zločin.

VIUR

Virová Infekce Udržitelného Rozvoje. Jde o pravidelně aktualizované virové kmeny způsobující postupné selhání organismu u většiny neočkovaných lidských jedinců. Neočkovaný jedinec zpravidla umírá do deseti let od posledního očkování.

Footnotes